На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Сара Шпрінц

АКАДЕМІЯ ДАНБРИДЖ. КУДИ ЗАВГОДНО

Серія «New adult. Мить до кохання»

Оригінальна назва: Dunbridge Academy, Volume 1: Anywhere.

Опубліковано за домовленістю з Bastei Lübbe AG, Köln.

Усі права застережено.

Переклад з німецької Марії Вачко

Емма вирушає до Шотландії з однією метою: знайти свого батька, який покинув сім’ю багато років тому. Вона сподівається, що нова школа-інтернат, Академія Данбридж, де познайомилися її батьки, допоможе в пошуках.

Але дорогою до Единбурга вона зустрічає Генрі, який є не лише учнем школи, а й неймовірно чарівним хлопцем. Він уже має дівчину, але це на краще, адже Емма аж ніяк не має на меті закохуватися. Та коли Генрі пропонує їй допомогу, Емма мусить зізнатися собі, що вона на шляху до почуттів. Хлопець теж не може ігнорувати, як його приваблює ця новенька. Незабаром вони обоє опиняються у владі кохання, яке з кожним днем стає дедалі сильнішим. Та чи витримають ці стосунки, коли закохані зіштовхнуться з нещастям?..

© 2022 by Bastei Lübbe AG, Köln

© Вачко М. І., переклад, 2025

© Readberry, 2025

Любі читачі й читачки,
ця книжка містить елементи, які можуть тригерити, тому наприкінці книжки ви знайдете відповідне застереження.

Бажаємо вам усім якнайприємнішого читання.

Ваша Сара й видавництво READBERRY

Для всіх, хто завжди кудись біжить.
Сподіваюся, ви знайдете тих, заради кого буде варто зупинитися

Everything I’ve never done,
I want to do with you.{1}

Вільям Чепмен

ПЛЕЙЛІСТ

baby luv — nilüfer yanya

apricots — may-a

older — shallou and daya

hope is a dangerous thing for a woman — lana del rey

stone — jaymes young

all three — noah cyrus

happier than ever — billie eilish

edge of midnight (midnight sky remix) — miley cyrus feat

stevie nicks

meet me in the hallway — harry styles

a.m. — one direction

wonderland — taylor swift

runaway — aurora

perfectly out of place — dreams we’ve had

talk — hozier

sweat — zayn

a little death — the neighbourhood

fine line — harry styles

my tears are becoming a sea — m83

mind over matter (reprise) — young the giant

the beach — wolf alice

run boy run — woodkid

right where you left me — taylor swift

ready to run — one direction

КУДИ ЗАВГОДНО

— Мені прикро, — кажу я, і це не те, що я, власне, хотів би сказати. Аж ніяк. Це капітуляція в найгіршому вигляді, бо в мене немає іншого вибору.

Мій голос ще ніколи не був таким беззвучним. Ніби мені байдуже, що це означає, але все з точністю до навпаки. Можна вважати це чим завгодно, але однозначно не байдужістю.

Що ти наробив, що ти наробив, що ти наробив?

То ж було правильне рішення. Чи ні? Щойно я був певен, але зараз мене опосіли сумніви.

Я розвертаюся і хапаюся за ручку з важкого чорного заліза. Я не знаю, як мене несуть ноги. Не знаю, як мені вдається відчинити темно-коричневі дерев’яні двері, покинути ректорат і водночас тримати стрій. Я не знаю. Більше нічого не знаю.

Я чую голоси в коридорі, сміх, що відлунює від високих стін. Звуки швидких кроків на старих нерівних кахлях у аркадах. Крізь шиби стрілчастих вікон падають промені сонця, у повітрі виблискує пил.

До мене повертаються обличчя, мені усміхаються учні, вітаються зі мною, як і завжди це робили, а я не вітаюся у відповідь, бо більше не можу. Я безцільно біжу повз них. Мені треба забратися подалі звідси, але я не знаю куди, бо в мене більше немає дому.

Ця думка наче удар під самісінькі ребра, але це правда. На якусь мить я відчуваю, що мені треба зупинитися й зіщулитися. Утім, біжу далі.

Мої ноги летять над кахлями, ведуть тими стежками, якими я міг би пройти із заплющеними очима. Внутрішнім двором до мого спального корпусу, коричневими цегляними фасадами якого спинається вгору плющ. Високі решітчасті вікна, темні дахи, гострі вежі. Я бачу це все, але більше нічого не відчуваю. Витоптані східці. З другого поверху мені назустріч ідуть дев’ятикласники. Вони уповільнюються, коли впізнають мене, тільки для того, щоб згодом збігти донизу ще швидше. Важкі темні дерев’яні двері до нашого крила зачинені, я мушу налягти на них усією вагою, хапаюся за ключ у кишені штанів, відчиняю двері в кімнату.

Тиша.

А потім я виймаю із шафи свою валізу і починаю пакувати речі.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

РОЗДІЛ 2

ГЕНРІ

Я ненавиджу гнатися.

Я ненавиджу це, ненавиджу, ненавиджу.

Це достатньо виснажливо, навіть якщо не доводиться нестися з одного кінця цього величезного аеропорту в інший після затриманого десятигодинного перельоту. Я знаю, чому зазвичай уникаю пересідати у Франкфурті, бо півтори години для пересадки завжди мало. І вже точно не тоді, коли літак запізнюється. Я хотів би записати собі це десь великими літерами, щоб наступного разу пам’ятати про це під час бронювання зворотних квитків з Найробі до Единбурга.

— Вибачте, sorry… — От лайно, чому на цих безкінечно довгих ескалаторах так важко дотримуватися правила «стояти справа, йти зліва»? — У мене стикувальний рейс, мені шкода.

Я наштовхуюся на лікті й ігнорую поколювання у грудях. Так соромно, що я не можу пробігти й п’яти хвилин поспіль, бо от-от станеться напад астми. Рюкзак на плечах ураз важить цілу тонну, у худі надто спекотно, але, звісно, усвідомив я це вже тоді, коли разом з іншими пасажирами стояв у вузькому проході боїнга й чекав, коли врешті зможу вийти. Я залюбки б зупинився і стягнув із себе пуловер, але, по-перше, у мене немає часу, а по-друге, зараз уже байдуже.

Я перечіпаюся, коли в кінці ескалатора ступаю на тверду землю. Моє тіло хоче рухатися вперед, а м’язам не вдається вловити брак прискорення. І, боже, мені знову треба регулярно бігати, якщо хочу отримати нормальну оцінку з фізкультури. Можливо, треба взяти приклад з Тео. Мій старший брат завжди ходив учитися на бігову доріжку у фітнес-залі інтернату. «Мозок запамʼятовує нову інформацію набагато швидше під час ходьби — це науково доведено, Генрі». І так само науково доведено, що моє серце ось-ось вискочить із грудей, якщо я не сповільнюся і…

Хвилинку. Гейт В. 20. В.

Я так рвучко зупиняюся, що на мене обрушується потік прокльонів, який звучить напрочуд по-німецьки. Пульс гупає у вухах, поки витріщаюся на таблички наді мною. Можливо, мені до мозку поступає мало крові і почались галюцинації? Чи там справді написано «Гейт C — D»?

Дідько. Де я звернув не там? Чому гейт мого стикувального рейсу завжди в іншому кінці аеропорту, незалежно від того, де пересідаю, і чому…

Глухий звук, який долинає в секунду, коли я обертаюся, не віщує нічого доброго. Але й відчувається так само недобре. Я забув, що коли хтось врізається в тебе на повній швидкості, то може вибити з легень усе повітря. Я опиняюся на гладкій плитці поміж колін якоїсь дівчини. Шлейка рюкзака відстрибує, і вміст розлітається перед нами на землі. Пляшка води, навушники, жуйки, пачечка солених мінібрецлів з літака, кабель для зарядки і мій паспорт. Але я нічого з цього не бачу. Я бачу тільки світле волосся до підборіддя і неймовірно сіро-блакитні очі.

— Sorry, sorry… — починає вона і говорить далі.

Сподіваюся, те, що я її не розумію, не пов’язано з ударом головою під час падіння. Слова доволі чіткі, але з її рота вони звучать не так твердо.

— З тобою все гаразд? — запитую у відповідь.

Власне кажучи, я очікую, що вона затинатиметься, щойно усвідомить, що їй треба відповісти англійською, щоб я її зрозумів. Утім, вона змінює мову, не вагаючись ні секунди, і, о небо, чому це так привабливо?

— Так, так, думаю, так, — каже вона. — А ти? Мені шкода, я не мала так мчати, але…

— Та ні, усе добре. Це я був неуважний.

Мій мозок знову вмикається. Я рефлекторно нахиляюся до своєї пляшки, яка небезпечно котиться в бік людей, що поспішають. Поки я тягнуся по неї, погляд дівчини падає на мої речі. Неначе вона мовчки зважує, чи не повинна допомогти мені їх зібрати.

— Мені так шкода, я… — Дівчина затинається, коли я знову зводжу погляд на неї. — Я суперзапізнююся, мій літак от-от має злетіти, і…

Її уриває бляшаний голос оголошення. Вона гарячково схоплюється, коли з гучномовця долинають німецькі слова. Тоді я затримую подих, слухаючи повтор англійською.

— Останнє звернення до пасажирів Беннінґтона та Вайлі. Будь ласка, негайно пройдіть до гейту B 20. Останнє звернення.

— Мені шкода… — Дівчина кидає мені вибачливий і разом з тим розгублений погляд.

— Це ти? — запитую я. Вона киває. — Единбург?

— Ти теж?

— Так, — відповідаю я.

Вона вагається. А тоді нахиляється до моїх речей.

— Гаразд, нам треба поквапитися.

Для кожного з нас це три помахи рукою. Я заштовхую навушники у рюкзак і теж підстрибую. Паспорт тримаю у правій руці.

— Вайлі? — запитую я і дивлюся на неї.

— Емма, — відповідає вона і вказує в той бік, з якого я щойно прийшов. Ми беремося бігти. — А ти?

— Генрі. Приємно познайомитися. — Можу проказати лише кілька слів, бо мої легені знову палають. Чи все ще палають — обидва варіанти можливі. — Це далеко? — вичавлюю я, поки повільно відстаю від неї.

Емма. Дівчина із сірими очима. Боже, ото вона швидка!

— Не знаю. — Вона кидає погляд через плече і міцно тримає ремінці свого рюкзака. — Нам треба бігти швидше.

— Я не можу бігти швидше.

— Та ні, можеш.

Прокляття, вона помиляється. Можливо, вона й може. І, видається, робить це без жодних зусиль.

— Ні, нам туди. — Незадовго до наступного ескалатора вона хапає мене за зап’ястя і тягне праворуч.

Дійсно. На вказівнику написано «Гейт B 35-1». Я, найпевніше, просто пробіг повз.

Емма бурмотить слова, які звучать дуже по-німецьки і дуже вибачливо, поки ми мчимо повз людей з ручним багажем і ухиляємося від малих дітей.

Я справді геть захекався, а в Емми, груди якої теж помітно підіймаються та опускаються, лише трішки зачервонілися щоки. Імовірно, то лише кілька сотень метрів пересування, але й цей коридор в аеропорту видається мені безкінечно довгим.

В 31.

В 29.

В 27.

Біля гейту В 24 щойно почалася посадка і скрізь стоять люди. Посеред дороги. Я дякую їм від щирого серця, бо можу зробити кілька спокійних кроків. Емма зникає переді мною поміж людей, що очікують, і я змушую себе бігти далі.

Наш гейт порожній. Це одразу впадає в око серед інших зон очікування, заповнених до останнього місця. За шибами я бачу літак, проте біля стійки уже ніхто не стоїть.

Емма уповільнюється, коли теж усвідомлює, що ми запізнилися.

Прокляття… Відчуваю поколювання у боці й притискаю долоню до живота.

— Ну ви серйозно? — бурмотить Емма. Її голос звучить надто нормально для такого спринту, який ми тільки-но виконали. — Вони ж щойно ще викликали нас і…

— Рейс LH 962 до Единбурга? — вигукує якийсь чоловік.

Зараз я б залюбки кинувся на шию бортпровідникові, який у цей момент вийшов з рукава до літака.

— Так!

— Дуже добре. Проходьте, будь ласка.

Намагаюся придушити хекання, поки виймаю мобільний з кишені-кенгуру свого худі. Моє лице точно побагровіло. Емма не видається анітрохи виснаженою. Чорт забирай, вона взагалі людина?

Відкриваю посадковий квиток на мобільному і подаю бортпровідникові свій закордонний паспорт. Після того як він мені його віддає, чекаю кілька кроків попереду на неї. Емма простягає йому видрукуваний паперовий посадковий талон, і щось у цьому викликає в мене усмішку. Це так мило.

Вона дякує. Її щоки трохи зачервонілися, коли вона подивилася на мене. Гадаю, її здивувало, що я зачекав. І цієї миті стається. Її погляд блукає з мого обличчя мені на груди. Бачу, як вона витріщається на біле вишите лого на темно-синій тканині мого худі. Сплетені в одне ініціали Академії Данбридж посередині у простому гербі, оповитому гілками плюща. Емма впізнає його. Я бачу це в її очах, і не встигає вона проказати й слова, як я подумки прочісую всі вісім класів. Але ні, це неможливо. Вона, найпевніше, новенька, інакше я б її вже десь бачив. Можливо, я і не знаю імен усіх чотирьохсот тридцяти двох учениць та учнів у Данбриджі, але я знаю їхні обличчя. І ніколи їх не забуваю.

— Ти вчишся в Академії Данбридж? — запитує Емма, і її голос звучить так благоговійно, що я тепер уже цілком певен: вона точно новенька. Тільки той, хто про цю школу знає лише з блискучих відгуків в інтернеті, міг би так запитати.

— Так, — відповідаю я, аж тут позад Емми виринає бортпровідник.

— Прошу, покваптеся!

Він — суцільна усмішка із сяйливо-білими зубами, але просить з тією настійливо-ввічливою манерою, яка відразу ж змушує нас бігти далі. Емма й досі наче прикипіла поглядом до мене. Мені не подобається, що вона враз видається такою скутою.

— Це твій перший рік?

— Так.

Вона стримано усміхається, і враз мені кортить її обійняти. Ну, якби я не був таким спітнілим. І навіть тоді, власне кажучи, не зробив би цього. Врешті, ми ж не знаємося. Але чому вона тут сама? Новеньких завжди привозять батьки. Навіть якщо вони родом із Саудівської Аравії чи Мексики. А Німеччина — аж ніяк не найвіддаленіша країна, представлена у нашій школі.

— Я лише на рік за обміном, — проказує вона, поки ми біжимо уздовж довгого рукава.

Стіни близько, вкрита килимом підлога глушить наші кроки. Мені не подобається, що вона дивиться під ноги, коли це каже. Вона видається якоюсь… нещасливою.

— Класно. У тебе суперова англійська.

Коли вона підводить очі, я одразу розумію, що, видно, сказав щось не те.

— Дякую, — бурмоче вона.

Хочу розпитати у неї про все на світі. Звідки саме вона, чи хвилюється, все таке, але я не встигаю, бо цієї миті ми нарешті доходимо до дверей літака. На нас уже чекає бортпровідниця.

— Вітаємо на борту, — проказує вона й усміхається з помітним нетерпінням.

— Де ти сидиш? — запитую в Емми.

Усі інші пасажири вже пристебнулися. Витріщаються у смартфони, які мали б перемкнути у режим польоту, або знервовано зиркають у наш бік.

— Двадцять сім D, — відповідає дівчина і кидає на мене погляд через плече. — А ти?

Шкода… На хвилю я дійсно замислююся, наскільки безсоромно було б зараз просити когось помінятися місцями.

— Тут, — відповідаю я, коли ми проходимо повз двадцять два C. Місце біля проходу, поруч із яким, звісно, усе зайнято. Жінка посередині уже натягнула товсті навушники із шумопоглинанням.

— А, окей. — Емма не зупиняється. — Тоді гарного польоту. Побачимося, Генрі.

— Так. — Я ковтаю. — Тобі теж.

ЕММА

Місце посередині у моєму ряду вільне. Звісно, вільне. Воно заброньоване на маму, яка сидить зараз десь у Ніцці, а не тут, біля мене.

Я згадую про це вже тоді, коли Генрі зайняв своє місце, а бортпровідниця просить не послаблювати ремінь безпеки, доки ми не піднімемося на висоту польоту.

Отож я сиджу, ігнорую інструкції з безпеки, які озвучує екіпаж, і натомість намагаюся поглядом змусити Генрі повернутися до мене.

Нічого не виходить. Він дивиться у мобільний. Я бачу, як він клацає щось і винувато підіймає погляд, коли бортпровідниця, ймовірно, каже, щоб він увімкнув режим польоту.

Обернися, обернися, обернися.

Я могла б подати йому знак, що він може пізніше пересісти до мене. Якщо захоче. Гадки не маю. Воно й байдуже, мабуть. Я навіть не знаю, чи я цього хочу. Ні, це не так. Я знаю. Я цього не хочу. У жодному разі. Він видається милим, але мені мало б бути байдуже. Він чоловік. А ми знаємо, що це значить. Розбиті серця і пролиті сльози, яких ми ніколи не повернемо. Провести разом шість місяців тільки для того, щоб потім ні з того ні з сього отримати текстове повідомлення, що він якось більше нічого не відчуває… З мене досить таких типів, як Ноа з паралельного класу, чи мого батька, який пішов від нас і більше ніколи нами не цікавився. І все ж я тут, лечу до Шотландії, щоб його шукати, і не можу припинити дивитися у бік Генрі. Чому я це роблю?

Генрі не обертається, і що довше я сподіваюся, то сміховиннішою собі видаюся. Хтозна, чи ми взагалі на одній паралелі. Цей інтернат великий, можливо, ми ніколи й не перетнемося. Було б шкода… Боже, Емма! Та годі вже!

Я витріщаюся на його плечі у цьому темно-синьому худі і запитую себе, скільки ж йому років. Точно вже у випускному класі. У ньому щось є. Щось таке впевнене і спокійне. Таке, як у наших старшокласників, що ходять коридорами так, ніби вони вже дорослі, такі розслаблені, наче їм належить вся школа. Але, може, у цьому інтернаті теж так. Невдовзі дізнаюся.

У будь-якому разі він більше не обертається. І це вже щось значить. Я виймаю з кишені свої навушники і вмикаю стару пісню One Direction, бо ми от-от злітаємо і трохи душевного спокою мені не завадить.

Чому він не обертається? Якби він сидів поруч, то я б уже засипала його запитаннями про школу. Чи про інше: чому летить із Франкфурта до Единбурга, якщо в нього такий очевидний британський акцент, що мені й не треба цікавитися, звідки він? Був на канікулах? І як там, в інтернаті, і чи не знаєш випадково Джейкоба Вайлі? Ні? Шкода, але це не так уже й важливо…

Я одержима.

Літак притихає, а тоді двигуни гучнішають. Мене втискає у сидіння, і, оскільки мені часто ніяково під час злетів і посадок, я заплющую очі. Тільки на хвильку. Тільки доки ми досягаємо висоти польоту і я більш-менш можу впевнитися, що ми всі виживемо. До того ж я десь чула, що посадки значно ризикованіші, ніж злети. Байдуже… Не думай про це. Я слухаю свою музику, усе інше не має жодного значення. One Direction замінює Тейлор Свіфт, Тейлор — Лана Дель Рей.

Я лише час від часу розплющую очі. Раптом Генрі обернеться. Але я бачу тільки його лікоть на підлокітнику сидіння і долоню, якою він підпер обличчя. Розумію, що він, найпевніше, до біса втомився, бо що двадцять секунд його голова хилиться до грудей.

Він після нічного польоту? Темні кола під очима та спортивні штани на ньому саме на це і вказують.

Коли він натягує капюшон худі і зі схрещеними руками відхиляється потилицею до сидіння, я відводжу погляд. Це неввічливо — спостерігати за незнайомцями під час сну, але з-під капюшона вибиваються його каштанові кучері, а очі в нього були такі зелені. З відтінком темного моху. Такий зелений, як у тартані{3} шкільної уніформи, що я відзавтра носитиму. Темно-синій блейзер із блакитно-зеленим картатим підкладом і нашитим гербом школи на нагрудній кишені. Білі сорочки й краватки в тон.

Не можу перестати уявляти Генрі в цій шкільній уніформі, яка, схоже, дуже йому личить. А його голова з кожною хвилиною дедалі більше опускається на плече. Якби він сидів біля мене, то міг би прихилитися…

Боже, Вайлі! Знову заплющую очі, а Лана співає: Hope is a dangerous thing for a woman{4}. Вона навіть не уявляє, наскільки зараз має рацію. Або уявляє. Той, хто пише такі пісні, знає, як воно. Згадую Ноа, наступного дня у школі. Як він каже, що це все й так не має жодного сенсу. Як я киваю, цілком спокійно, без емоцій, без сліз. Усе, щоб не бути істеричною колишньою, яка благає його залишитися. Бо я мала б знати. Бо усе завжди повторюється, завжди, завжди, завжди, і більше не дізнаєшся, хай би як хотілося вірити у добрих людей. Коли стає важко, вони просто йдуть і ніхто їм не може в цьому завадити.

«У житті нам не потрібні жодні чоловіки, мишенятко Еммі». Мамин голос — і частина мене хоче їй вірити. Бо вона дійсно не потребує жодних чоловіків, тільки своєї роботи і купи справ, щоб забути, як це боляче. Я не можу забути. Бо я не могла дихати, коли переодягалася у речі для бігу, хоча це й був день відпочинку. Але день-коли-Ноа-поставив-крапку не може бути днем відпочинку. То був день, коли мені потрібно було бігти, щоб не зʼїхати з глузду. Бо мої думки затихають тільки тоді, коли я мчуся. Але зараз я не можу побігти. Я можу лише змусити себе не дивитися на Генрі. На щастя, він сидить не біля мене. То було б фатально. Він у жодному разі не може сидіти поруч, засинати й класти голову мені на плече. Я не маю на це часу. Ноа порвав зі мною, і в мене є мета. Усе просто. Один рік — одна місія. Усе в Шотландії має для мене визначений строк. Я мушу казати це собі знову і знову, щоб не забути.

Я кліпаю.

І ні, він так і не озирнувся.

РОЗДІЛ 3

ЕММА

Від Франкфурта до Единбурга дві години польоту, і за п’ятдесят хвилин я підводжуся, щоб сходити в туалет. Може, я й одержима, але мені вже недостатньо час від часу ворушити пальцями у своїх снікерсах і нервово гойдати ногою. Зазвичай мені нескладно спокійно просидіти кілька годин поспіль, але — зазвичай — я не літаю до Шотландії, щоб стати новенькою в елітній школі.

Я запитую себе, чи там справді буде так, як описано на тому неймовірно вишуканому сайті. Усміхнені учениці й учні, які сидять із підручниками на газоні або в уніформі гуляють кампусом. Відчуття єдності замість тиску досягнень і конкуренції. Не те щоб це було в моїй старій школі — на уроки більшості учнів було просто начхати. Та, якщо вірити маминим розповідям, в цьому інтернаті все по-іншому. Данбридж зобов’язує. Дивний вислів, проте він пасує до моїх уявлень про цю школу. І до Генрі. Він точно дуже відповідальний і водночас не видається зазнайкуватим. Отож, ідучи проходом літака, я вирішую докласти всіх зусиль й максимально використати свій час у Шотландії.

На жаль, тут лише один прохід. У великих літаках для довших польотів можна прошмигнути крізь невеличкі бортові кухні на інший бік рядів і зробити кілька кіл. Але тут можна пройтися лише туди й назад, утім, це краще, ніж нічого.

Зачиняю двері невеличкої кабінки і витріщаюся сама на себе у дзеркало, і мені трохи гуде в голові. У яскравому світлі мій блонд видається мало не білим. Я закладаю одне пасмо свого каре за вухо і тисну на злив, хоч я і не ходила в туалет. Тоді мию руки, обсушую їх жорсткими паперовими рушничками, які не всотують воду, а відштовхують її, і смикаю двері. Вони відчиняються всередину за допомогою хитромудрого механізму. Мене це так захоплює, що я надто пізно помічаю, що за дверима стоїть Генрі.

— О, привіт, — каже він, і його голос під гул літака звучить якось по-іншому.

Він усміхається, але має втомлений вигляд. Щойно прокинувся, з дещо набряклими очима й розкуйовдженим волоссям, що стирчить з-під капюшона худі.

— Добре поспав? — цікавлюся я і відразу ж шкодую про це, бо тепер він знає, що я за ним спостерігала.

Генрі вагається, а тоді його усмішка змінюється. Хлопець знизує плечима і відходить на крок убік, коли повз нього проштовхується інша пасажирка. Не розумію, що вона каже: це швидка, нечітка англійська, на яку Генрі відповідає ще швидшою й нечіткішою англійською. Мені враз спадає на думку, що найближчі десять місяців я житиму в чужій країні. Чужій країні, яка начебто до певної міри є моєю батьківщиною, але не вводьмо себе в оману — я ще ніколи там не була.

«Це ж твоя рідна мова, ти й так уже володієш нею досконало». Це вже голос Ізі, моєї подруги, і мені скручує живіт. У мене англійське прізвище батька і німецький акцент, бо я не спілкуюся англійською постійно, відколи мені виповнилося одинадцять. Саме стільки мені було, коли він пішов. Можливо, на уроках англійської в німецькій школі я і була завжди неперевершеною, але запитання, звідки я так добре знаю англійську, — це щоразу удар під дих.

— А ти не?.. — запитую я, щоб відволіктися від своїх думок, і показую на двері до вбиральні, які щойно зачинила за собою та жінка.

Погляд Генрі знову ковзає на мене.

— Ні, я… я лиш хотів трохи розім’яти ноги.

— Он воно як…

Я глитаю.

— Хвилюєшся?

Він хоче поговорити — на цій невеличкій бортовій кухні у хвості літака. І я погоджуюся. Я читала, що найвищі шанси пережити падіння літака саме в тих пасажирів, які сидять на задніх місцях. Так, сидять… Ми стоїмо. Ми ж навіть не пристебнуті. Мені треба припинити про це думати.

— Ні, — відказую я, хоча, власне кажучи, хочу сказати «так».

Генрі киває, наче знає справжню відповідь.

— Буде супер, — каже він. Йому не можна так усміхатися. Це нечесно. — Усі там страшенно люб’язні. — Він злегка повертається вбік і приставляє долоню до рота, бо мимоволі позіхає. — Сорі…

— Джетлаг{5}? — запитую я, і Генрі киває, а тоді хитає головою.

— Ні, насправді ні. Не якийсь там суттєвий перехід.

— А де ж ти був?

— У Найробі, — пояснює він. — Це лише три години різниці. Але був нічний переліт.

— Тобі не вдалося поспати?

Він хитає головою.

— Поруч сиділа якась жінка з малюком на руках і… ну, було трохи важкувато.

— Що ти робив у Найробі? — запитую я і проводжу кінчиками пальців по металевих шухлядах біля себе, вони дивовижно холодні.

Генрі поглядом стежить за моєю долонею, і я на хвилю сумніваюся, чи він почув моє запитання. А тоді відриває погляд і знову дивиться на мене.

— Відвідував батьків. Вони працюють на «Лікарів без кордонів».

Він каже це так, наче повторював уже сотні разів. Так, як я кажу, що майже не знаю свого батька, бо він зник, коли мені виповнилося одинадцять.

— Ого, круто.

Генрі киває та усміхається.

— А чим займаються твої батьки?

— Моя мама адвокатеса, — відказую я.

Генрі не запитує про мого батька, і я подумки дякую йому за це. Якусь мить він спостерігає за мною, наче зрозумів щось, чого не розуміє ніхто інший.

— Ти не хотіла, щоб вона полетіла з тобою? — цікавиться він натомість.

— До інтернату? — Вагаюся. — Та ні, хотіла, — усе ж зізнаюся я. — Але вона не змогла. Вона зараз у Ніцці по роботі, а у Франції страйкує наземний персонал.

— Шкода, — проказує він, і я швидко знизую плечима.

— Пусте.

Я усміхаюся, але Генрі дивиться на мене так, наче не надто мені вірить.

— Гаразд, можливо, трохи кепсько, але то нічого.

— Ну, воно, може, і на краще, тоді тобі не доведеться ні з ким прощатися.

Він прихиляється плечем до стіни поряд.

— Точно.

Насправді я взагалі ні з ким не прощалася. Навіть з Ізі, яка і не пропонувала провести мене до аеропорту, що видалося мені трохи дивним, бо якби моя найкраща подруга летіла кудись на цілий рік, то я б це зробила. Але я не хотіла жодних сварок, та й літак був дуже рано.

— Для мене це завжди було найгіршим, — ділиться Генрі. — Коли мама з татом відвозили нас із братом і сестрою до інтернату і поверталися назад. Ці перші пів години після… не надто приємні. А потім заселяєшся у свою кімнату, зустрічаєшся з друзями і забуваєш, що ти був сумним.

Я киваю, хоча й не маю друзів, яких я могла б там зустріти. В Академії Данбридж немає нікого, хто б чекав на мене, і від цієї думки мені стає тоскно. Можливо, Генрі може читати думки, бо він одразу провадить далі:

— Коли будемо там, можу тобі все показати. — Хлопець усміхається. — Іноді я б залюбки приїхав до інтернату вперше. Це все так хвилює. Наче ти повертаєшся додому, навіть якщо ти цього й не знаєш.

Тут я трохи сумніваюся, і навіть якщо це й так, я залишуся тільки на рік. Власне, я мала б йому про це розповісти, але щось у мені протестує. Може, я боюся, що тоді він більше не розмовлятиме так, наче ми в одній команді?

— Я тобі все покажу, — повторює Генрі.

Більше нічого не встигаю відповісти, бо до нас підходить бортпровідниця.

— Будь ласка, займіть свої місця, ми от-от заходитимемо на посадку.

Генрі відразу ж киває. Його погляд знову ковзає по мені, і я йду проходом слідом за ним до наших місць.

Поки літак іде на зниження, мене поволі, але впевнено опосідає роздратованість. Ми зараз сядемо на посадкову смугу, і я опинюся в чужому місті. Це справді стане дійсністю. Моєю новою реальністю.

Усі пасажири підстрибують, щойно літак приземляється. Люди, які вже стоять у проході, затуляють мені вид на Генрі, і коли я врешті теж підводжуся і виймаю свій рюкзак з полиці для багажу, його вже немає. Звісно, його вже немає! І що я собі взагалі думала? Що він буде няньчитися зі мною і чекатиме? З іншого боку, він же хотів показати мені все в інтернаті, нам і далі добиратися одною дорогою, тож можна було сподіватися, що він почекає на мене, чи все ж ні?

Біжу рукавом і подумки складаю перелік справ, які треба зробити. Усе цілком просто. Піти до багажної каруселі, тоді пройти паспортний контроль і назовні. Знайти той шатл, який забирає учнів із аеропорту й відвозить до Академії Данбридж.

Генрі теж поїде автобусом? Він точно знав би, де…

— Привіт.

Я здригаюся, коли бачу, що він стоїть у переході до будівлі аеропорту. Таки зачекав.

— Нарешті й ти тут.

Відчуваю, як теплішають мої щоки.

— Дякую, що зачекав.

— Нема за що.

Він усміхається, і стукіт мого серця знову дещо вгамовується.

Поки ми біжимо аеропортом, я дізнаюся, що Генрі навчається в цьому інтернаті з п’ятого класу і цього року вперше став спікером школи. Я не надто багато про нього знаю, але думаю, що йому це пасує.

Розмовляючи з Генрі, я не відчуваю, що ми знайомі лишень дві години. Дві години, значну частину з яких провели окремо. Йому напрочуд легко симпатизувати, і щось у ньому мені подобається. Якщо я не остерігатимуся, то це може бути небезпечно для мене. Генрі люб’язний, так, і, ймовірно, саме тому він і став спікером школи. Мені не варто щось собі надумувати. Він, мабуть, зі всіма такий привітний.

Поки ми чекаємо біля багажної каруселі на наші речі, я відправляю мамі коротке повідомлення, що вже приземлилася. Вагаюся, коли бачу нижче переписку з Ізі. Але все ж відкриваю її і відправляю ті самі слова ще раз. З найкращою подругою ми не дуже часто спілкуємося по телефону, тому під час канікул і здавалося, що ми ніби віддаляємося одна від одної. Коли ми бачилися, все було по-іншому. І що буде цього року — про це ліпше зараз не думати.

Наші з Генрі валізи — серед перших, що, мабуть, пов’язано з тим, що їх завантажили в багажний відсік літака останніми. Генрі видається майже здивованим, що його багаж із таким коротким часом на пересадку взагалі встигли завантажити.

Коли ми пройшли паспортний контроль, мені знову спадає на думку запитання, як він добирається до інтернату. Саме хочу до нього заговорити, аж тут заходимо до зали прибуття. Погляд Генрі бігає по людях, що чекають, і з натовпу виходить якась постать, а тоді все відбувається напрочуд швидко…

Це дівчина нашого віку. Коли вона наближається до Генрі, то в ній вбачається щось казкове і неймовірно елегантне. Він ставить на підлогу свою валізу. За кілька секунд вона опиняється в його обіймах.

— Привіт, — чую його слова і відвертаю погляд, коли вони цілуються. Я не знаю, чому я враз почуваються абсолютно зайвою.

У нього є дівчина. І вона прекрасна! Ці блискучі темні локони й сяйливі блакитні очі, якими вона дивиться на нього, перш ніж відкидає йому пасмо з лоба і знову цілує.

— Вибачте, будь ласка!

Я налякано відсахуюся вбік, коли повз нас проштовхуються кілька людей. Я швидко звільняю місце, Генрі хапає свою валізу. Він не відводить погляду від дівчини, і я не розумію, що він до неї каже — чи то через галас аеропорту, чи то через шум у вухах.

Ураз усвідомлюю, що я в Единбурзі. Цілковито сама, ніхто мене сюди не супроводжує. І тут немає нікого, хто б мене зустрів, як-от Генрі зустрічає його дівчина. Тут навіть немає мого батька, який поняття зеленого не має, що я на його батьківщині і шукаю його.

Міцніше обхоплюю пальцями ручки валіз. Що я тут узагалі роблю? Не хочу заважати Генрі та його дівчині, та все ж мені видається неправильним просто піти зараз і взятися шукати автобус, як я взагалі-то й планувала. Коли кидаю на обох невпевнений погляд, Генрі саме повертається в мій бік. Якусь хвилю він роззирається, а тоді помічає мене.

Хлопець усміхається тією теплою, відкритою усмішкою, яку мені не варто якось тлумачити.

— Ґрейс, це Емма. — Він веде її за руку, підходячи до мене. — Цьогоріч вона вчитиметься у нас за обміном.

— Привіт, Еммо! Приємно познайомитися. — Ґрейс сяє, і я не знаю, як мені поводитися, коли вона мене обіймає. — І сердечно вітаю.

Я дещо ошелешено киваю.

— Дякую.

— Де ви познайомилися? — цікавиться вона, і в її голосі немає жодної недовіри.

— У Франкфурті, ми обоє суперзапізнювалися на літак. — Генрі знизує плечима. — Я справді вже думав, що не встигну на цей стикувальний рейс.

— Ну, на щастя, все вдалося. — Дівчина усміхається Генрі, а тоді дивиться на мене. — Ти теж поїдеш автобусом, Еммо?

Вагаюся.

— Так, саме це… я і планувала.

Вона хапає одну з моїх валіз.

— Супер. Я візьму, окей? Містер Берджесс, на щастя, підвіз мене, після того як я жалісливо поскиглила перед ним, що неодмінно мушу здивувати Генрі. Шатл, власне кажучи, тільки для тих учнів, які мешкають в інтернаті.

Я морщу лоба, а Ґрейс уже провадить далі:

— Я навчаюся у Данбриджі як екстерн і живу з батьками в Ебринґтоні.

— Це сусіднє село, — пояснює Генрі. — З околиць більшість відвідують школи в Единбурзі, але ті, кому пощастило, отримують стипендію для навчання в інтернаті.

Я киваю і прямую за обома. Зазвичай я не надто легко заводжу розмову з людьми, але Генрі і Ґрейс не дають мені почуватися чужою. Можливо, це дійсно так, як мені завжди розповідала мама? Що ходити в Академію Данбридж означає виростати з безліччю братів і сестер, бути частиною спільноти, і то справжньої, а не такої, частиною якої я була в гімназії імені Гайнріха Гайне. Думаю, жоден з моїх однокласників не відчував чогось такого, байдуже, як часто про це говорив наш ректорат. То була школа, не більше. Місце, де марудяться упродовж тижня, намагаються стати невидимими і не привертати до себе уваги. Мабуть, бути новеньким у моїй школі було б доволі дошкульно. Принаймні мені годі собі уявити, щоб там можна було відразу натрапити на таких відкритих та люб’язних людей, як Генрі і Ґрейс.

І без їхньої допомоги я б ніколи не знайшла дороги! Я прямую за ними уздовж безкінечної автобусної платформи поза аеропортом, і моє серцебиття пришвидшується, коли я помічаю перші двоповерхові автобуси. Хоча вони й не червоні, якими я собі їх уявляла, а рожеві та сині, та все ж вони нагадують мені, що це не Франкфурт.

Шатл Академії Данбридж — це невеличкий темний автобус, прикрашений білим логотипом школи, який я би точно пропустила.

— Ти йдеш? — питає Генрі, коли я вагаюся.

Ґрейс розмовляє з водієм, який завантажує наші з Генрі валізи в багажний відсік, а тоді сідає в автобус.

— Тут треба платити? — питаю я приглушеним голосом.

Генрі якусь хвилю спантеличено дивиться на мене, а тоді сміється:

— Ні, Еммо, — і хапає мене за зап’ястя. — Ти учениця інтернату. Тобі треба тільки сісти.

— Зрозуміло, — бурмочу я і ставлю ногу на підніжку.

Перші місця вже майже зайняті. Генрі вітається з учнями і махає їм. Здається, вони приїхали з усього світу! Більшість мають дещо втомлений вигляд, наче позаду в них така ж довга дорога, як і в Генрі. Я усміхаюся їм, поки ми проходимо до вільних місць.

— Усі, хто добирається літаком, можуть заздалегідь повідомити інтернат, щоби їх забрали, — пояснює Генрі.

— Ох. — Вагаюся. — Я не…

— Це нічого, — уриває він мене. — Тут ще достатньо місця.

Я киваю і йду за ним. Ґрейс з гордістю вказує на заднє сидіння, достатньо широке для нас трьох. На диво, вона зовсім не здається роздратованою, хоча, думаю, Ґрейс зараз залюбки сіла б із Генрі тільки удвох. Щоб ніхто не заважав їм порозмовляти. Він був у батьків, вони кілька тижнів не бачилися і точно мають що розповісти одне одному. Але вони цього не роблять. Натомість, щойно ми виїжджаємо, починають показувати в різні боки, пояснюючи, як дістатися до Единбурга чи до моря. До інтернату їхати якихось тридцять хвилин за місто, і спершу забудована місцевість видається дуже сірою. А тоді ми покидаємо територію міста і їдемо горбистим зеленим ландшафтом. Те, що неподалік Единбург, можна швидко забути. Окрім далеких полів, лісів і кількох озер, тут нічого особливого. Ми цілу вічність їдемо вузькою сільською дорогою в нікуди, і тоді Генрі обертається до мене.

— За наступним поворотом, там, на пагорбі, ти вперше зможеш угледіти інтернат.

Хоча він і знайомий з тим краєвидом донесхочу, він усе ж говорить це з неабияким хвилюванням.

— Щоразу я наче повертаюся додому, — бурмоче він, а тоді знову обертається до вікна, і Ґрейс, сміючись, киває.

Ми дістаємося до вершини пагорба і минаємо поворот. Дорога перед нами зміїться долиною уздовж річки, яка вдалині впадає у море. А потім я бачу це. Територію колишнього монастиря з великим нефом посередині оточує темний мур. На вигадливих дахах стримлять у небо гострі вежі. Сонце мерехтить на гладких поверхнях невеликого озера, а на тлі видніються будинки сусіднього села.

— Вау, — шепочу я.

Генрі киває.

— Еге ж?

Він кидає на мене погляд через плече. Його до біса зеленющі очі сяють.

— Вітаю вдома, Еммо з Німеччини.

РОЗДІЛ 4

ГЕНРІ

Це передостанній раз, Генрі. Передостанній раз ти приїжджаєш після літніх канікул до Академії Данбридж, виходиш з автобуса із цим лоскотом у животі й ступаєш на вимощене бруківкою внутрішнє подвір’я. Я б справді хотів не усвідомлювати цього, озираючись довкола.

Я відразу ж помічаю принаймні п’ятьох людей, з якими неодмінно маю привітатися, поки чекаю, коли вивантажать мою валізу. Повітря сповнюють голоси і сміх, батьки розмовляють, вчителі бігають туди-сюди поміж групками і горами багажу. Новеньких одразу можна впізнати за їхнім дещо сором’язливим виглядом.

Я роззираюся у пошуках Емми — її вже опосіла Торі з привітального комітету, аж тут мене за руку хапає Ґрейс:

— Ти ж прийдеш на обід, правда? Мама буде страшенно рада, — цікавиться вона.

Моя дівчина вже запитувала про це під час поїздки, тож цього разу я не зможу відкрутитися від відповіді.

— Просто зараз?

Ще раз потай дивлюся в бік Емми. Власне кажучи, я хотів їй усе тут показати, щоб вона не так сильно тужила за домівкою.

— Можемо занести твої речі до кімнати і тоді вже, — пропонує Ґрейс. Вагаюся, хоча ми завжди так робили. — Чи ти не хочеш?

— Та ні, — швидко відповідаю я.

Її обличчя засмагліше, ніж перед моїм від’їздом, волосся довше. Тільки гривка — це щось нове.

— Проте мені треба повернутися до четвертої, не пізніше. Вітальне звернення ректорки Синклер, — пояснюю я, коли Ґрейс морщить лоба.

— Точно, ледь не забула, містере спікере.

Мимоволі усміхаюся, а тоді підіймаю долоню і розтріпую пасма її гривки.

— Мило, до речі.

— Так, тобі подобається? — Вона знову розгладжує волосся. — То було поспішне рішення, про яке я ще, можливо, шкодуватиму. Новий навчальний рік — нова я, ти ж знаєш.

— Ну голуб’ята! — вигукує Синклер, і я не встигаю нічого відповісти, а невдовзі обіймаю свого найкращого друга, одягненого у таке ж темно-синє поло школи, як і Торі. — Показати дорогу до твого крила?

— Стули пельку, старий.

Ґрейс закочує очі, поки він теж із нею вітається.

— Вибач, будь ласка. То я маю повідомити матері, що її новий спікер лається?

— Тільки після джетлагу, — кажу я.

— Джетлаг? Я думав, що це не джетлаг, якщо…

— Це не джетлаг, — зауважує Ґрейс і хапається за мою валізу. — Ти йдеш?

Кидаю Синклеру вибачливий погляд, на який він тільки знизує плечима.

— Побачимося, Генрі Гарольде Беннінґтоне, — вигукує він, але я вже поспішаю за Ґрейс.

Дорогою до східного крила, на четвертому поверсі якого цьогоріч міститься моя кімната, ми кілька разів зупиняємося, бо я зустрічаю людей з нашої паралелі. Вітаюся з Омаром і Ґідеоном з команди регбі; Інес, Саломе і Амара — з ними я відвідую ті самі курси. Ґрейс кидає нетерплячий погляд на годинник, коли я нарешті тягну валізу через поріг дверей і заходжу в давні стіни.

— Ти іди, а я наздожену, — пропоную я їй.

— Ні-ні, — відмахується. — Чи ти хочеш ще розібрати речі? — перепитує вона.

Власне кажучи, я і справді щось таке планував. Хотів сходити в душ, розкласти речі, можливо, навіть трохи поспати, хоча знаю, що мені ліпше цього не робити.

— Можеш сходити в душ у мене, — пропонує Ґрейс, наче прочитала мої думки. — Тоді тобі не доведеться йти у загальний душ.

— Одинадцятий клас, — нагадую я їй, поки несу вгору сходами свою валізу. Кожен у школі ще з п’ятого класу знає, що це означає: більше жодних спільних спалень і загальних приміщень, натомість власна кімната з особистою ванною.

— Щасливчики…

Ґрейс зітхає. Вона вже давно насолоджується розкішшю власної кімнати, та я не хотів би з нею помінятися. Звісно, ділити кімнату з багатьма хлопцями бувало непросто, але я не хотів би втратити цей досвід нізащо у світі. Гадаю, багато про що свідчить те, що Синклер живе не зі своїми батьками в Ебринґтоні, а з п’ятого класу віддає перевагу ночам у спільних спальнях. А син ректорки має вибір! Особливо нас із Синклером, Омаром та Ґідеоном поєднали останні два роки у нашій кімнаті на чотирьох. І зараз майже сумно, що відтепер кожен з нас мешкатиме в окремій кімнаті. Однак ми всі принаймні в одному коридорі!

Звертаюся до містера Ацеведо, цьогорічного наглядача нашого крила. Він видає мені ключ від моєї нової кімнати. З вікна, що виходить на схід, видніється спортивний майданчик. Загалом сама кімната мало відрізняється від тих, у яких я жив раніше, хоча, звісно, вона значно менша.

Я іду в душ і після цього почуваюся ледь не як новонароджений.

— Ти вже? — запитує Ґрейс, коли я готовий. Вона підстрибує з ліжка, підходить до дверей і хапається за клямку. — Мама хоче знати, де ми. Думаю, вони з татом скучили за тобою більше, ніж я, — жартує вона.

Я усміхаюся, але при цьому відчуваю поколювання в грудях. Можливо, тому, що за п’ять тижнів у Кенії я не думав про Ґрейс і наполовину стільки, скільки, імовірно, мав би. Раніше ми часто годинами говорили по скайпу, поки мене тут не було. А цього разу бувало, що за кілька днів не обмінялися жодним повідомленням. І я не можу сказати, що мене це турбувало. Мабуть, просто було байдуже, і це мені не подобається.

З іншого боку, я хотів цілком зосередитися на часі з моєю родиною. Раніше мама з татом завжди приїжджали на канікули до Шотландії. Але ось уже кілька років поспіль Тео, Мейв і я відвідуємо їх улітку в тому чи іншому місці роботи. З минулої осені це міжнародна лікарня за межами Найробі. Звісно, ми провели не всі п’ять тижнів там, мама з татом мали трохи вихідних, тож ми разом могли помандрувати до Південної Африки. Я неясно пригадую час у Йоганнесбургу кілька років тому, коли ще не вчився в Академії Данбридж, а ходив до школи там, де працювали мої батьки. Імовірно, це ненормально — відвідувати інтернат уже з дванадцяти років і бачити батьків лише кілька тижнів на рік. Без старшого брата й сестри, які раніше приїжджали зі мною сюди, а тепер навчаються в Університеті Сент-Ендрюса, усе було б значно гірше. Передусім без Мейв… Хоча вона й швидко знаходила нових друзів, як і Тео, але поруч з нею я ніколи не почувався так, наче дратую її.

І навіть якщо мені й не зовсім легко було на початку, Академія Данбридж була першою константою у моєму житті. Місцем, що завжди було тут і ніколи не змінювалося, коли я повертався після канікул. Знайомі обличчя, подруги й друзі, які розмовляли моєю мовою.

У цю мить я знову думаю про Емму і мене опосідають докори сумління. Бо я знаю, як це — бути новеньким і почуватися загубленим та спантеличеним. Я, власне кажучи, хотів трохи наглянути за нею, але що я натомість роблю?

Я глитаю.

Те, що й повинен. Іду з моєю дівчиною, якої не бачив уже кілька тижнів, до її родини.

ЕММА

Внутрішній дворик Академії Данбридж схожий на вулик. Скрізь стоять великі «ленд ровери», темні універсали й лімузини, з яких батьки вивантажують дорожні сумки та валізи, поки учні захоплено вітаються. Деякі з них уже одягнулися в уніформу, проте більшість все ще у звичайному одязі.

Я вже давно втратила з поля зору Генрі. Після того як ми вийшли з автобуса, він і Ґрейс відразу ж взялися вітатися з десятками людей. Здається, обоє знають тут чи не кожного. На відміну від мене. Але я не хочу чіплятися до них, як реп’ях до кожуха.

— Схоже, ти новенька.

Я повертаю голову і дивлюся на всіяне ластовинням обличчя якоїсь дівчини мого віку. Її довге мідно-руде волосся заплетене в акуратну косу, що лежить у неї на плечі.

— Привіт, я Торі. Одинадцятий клас. Відповідаю за тих, хто прибув сюди вперше.

Моє серце підстрибує на радощах. Одинадцятий клас. Як і я.

— Я Емма, — представляюся я.

Мабуть, у моєму голосі вчувається полегкість, бо Торі дарує мені заспокійливу усмішку, поки ми подаємо одна одній руку. На ній поло з гербом школи зверху зліва. Під ним бейджик з іменем.

— Мені приємно, Еммо. Вітаю в Данбриджі.

Думаю, це той момент, коли частина мене, яка досі була не зовсім упевнена, розуміє, що все це насправді. Не встигаю я й вирішити, добре це чи погано, як Торі уже провадить далі.

— Може, я допоможу тобі з багажем? У якому ти класі? Тоді я представлю тебе наглядачці твого крила.

— В одинадцятому. — Глитаю. — Це мій рік за обміном.

— О, класно! То ми на одній паралелі. Я проведу тебе. — Торі дивиться на мої валізи. — Ти приїхала сюди сама?

Киваю і судомно усміхаюся.

— Моя мама хотіла мене провести, але в неї не вийшло.

— О, розумію.

— Не критично, — швидко проказую я, хоча й не хочу, втім, ще менше хочу, щоб всі одразу мене жаліли.

— Тепер ти тут, — весело мовить Торі і хапається за мою валізу. — За мною.

Я йду за нею крізь аркади, що з обох боків з’єднують стару церкву по центру інтернату з продовгуватими будівлями, що оточують територію. Торі тримається лівої сторони, доки ми не доходимо до гвинтових сходів з гладкого каменю. Довкола бігають учні, дехто групками, дехто з батьками. Торі знову й знову комусь махає. Здається, вона знає до біса багато людей.

— Опісля я покажу тобі все, якщо хочеш. Я тут з п’ятого класу і знаю кожен закуток. — Вона вказує в бік, з якого ми прийшли: — У старій церкві розташовується їдальня, навпроти — навчальні приміщення у південному крилі. Тут, у західному крилі, дівчачі спальні, хлопці розміщуються навпроти — у східному крилі. З дев’ятого класу кожна паралель має по поверху; спальні зали молодших, тобто до восьмого класу, — унизу в північному крилі.

Біля підніжжя сходів Торі зупиняється.

— У мене для тебе одна добра й одна погана новина. Добра: наші кімнати майже на самому верху, тільки дванадцятикласникам, просто під дахом, відкриваються ще кращі краєвиди. Погана новина в тому, що тут немає ліфта.

— О, — вагаюся я, коли вона хапається за мій багаж. — Ти не повинна цього робити, я можу просто двічі… — починаю я, але Торі докірливо здіймає брови.

— Я тебе прошу! Звісно, я тобі допоможу! Ти ж тепер член сім’ї.

Вона усміхається, і на коротку мить у мене складається враження, що я от-от вибухну плачем. Це не звучить як пуста фраза, особливо коли думаю про те, як щиро Торі щойно віталася з іншими учнями.

— Зараз запитаємо у міс Барнетт, яку кімнату тобі виділили. — Торі тихо пихкотить, поки підіймається потертими сходами з моєю меншою валізою. — Вона відповідає за четвертий поверх, і ти можеш безпосередньо звертатися до неї.

— Тобто вона наглядачка у моєму крилі? — припускаю я і прямую за Торі.

Від нештукатурених стін відлунюють швидкі кроки якоїсь групи молодших дівчат, що спускаються нам назустріч.

— А ти швидко вчишся! — Торі вишкірюється і вказує на коридор на другому поверсі. — Тут кімнати дев’ятикласниць, на третьому поверсі — десятикласників і так далі.

Крізь одне з ґратчастих вікон на сходовому майданчику кидаю погляд назовні. Звідси можна побачити інший зелений внутрішній дворик, що починається за церквою. Газон перерізаний брукованими доріжками, якими туди-сюди кудись квапляться учні.

Будівлі Академії Данбридж групуються довкола двох внутрішніх двориків. Якщо це західне крило, то по інший бік арки і широкого моста, через який можна дістатися з дороги на територію інтернату, спальний корпус хлопців. Спальний корпус Генрі. Начебто це мало якесь значення.

У мене уже підкошуються ноги, коли ми за пів вічності дістаємося на четвертий поверх. Що вище ми виходимо, то спокійніше стає. На нижніх коридорах з кімнат долинають голосні вигуки та сміх молодших школярів, а в старших, певно, значно кращі манери. Не можу не помітити благоговійний погляд, що Торі кидає на двох учениць, які цієї миті збігають із самого верху. Вони, мабуть, уже у випускному класі і, на відміну від молодших, геть не вражені переполохом від прибуття. Та коли проходять повз нас, ввічливо кивають спершу Торі, а тоді й мені.

— Вітаю, міс Барнетт! — вигукує Торі за якусь хвилю, і до нас обертається струнка жінка, яка саме йде по коридору. — Я знайшла нову ученицю.

Я прямую за Торі і примушую себе усміхнутися. Міс Барнетт десь шістдесят з гаком, світло-каштанове волосся зв’язане у тугий вузол, але в її погляді є щось тепле. Вона мені подобається, хоч ми й не обмінялися й словом.

— Ти, мабуть, Емма Вайлі, — починає вона і подає мені руку. — Донька Лаури і Джейкоба, чи не так?

Мені сипонуло морозом за спину.

— Так, я… Ви знаєте моїх батьків?

— Так, тоді я теж була наглядачкою крила Лаури і викладала обом мистецтво й французьку. Вони приїхали з тобою? Я б залюбки привіталася.

Примушую себе й далі усміхатися, поки хитаю головою.

— Ні, на жаль, у них не вийшло, — вичавлюю я.

Не знаю, чому я не кажу правди. Можливо, не хочу, щоб міс Барнетт першою дізналася, що мої батьки розлучилися, а тато кинув нас із мамою напризволяще.

— Шкода. Але я рада, що ти тут, Еммо.

У неї така ласкава усмішка, що я знову трохи розслабляюся.

— Вітаю в Академії Данбридж.

— Дякую, — відказую я.

— Як ти добралася? Нумо я візьму ключ від твоєї кімнати, і ти почнеш облаштовуватися.

Я зупиняюся біля Торі, коли міс Барнетт зникає у кімнаті ліворуч від нас. Можливо, вона теж живе на цьому поверсі. Коли жінка повертається, тримає у долоні ключ і помахом руки вказує йти за нею. Зупиняється вона аж у самому кінці довгого коридору перед дверима з темного дерева і відчиняє їх.

— Сподіваюся, тобі тут сподобається, — каже вона і дозволяє мені увійти першою.

Не знаю, чого я очікувала. Понура кімната, вузьке двоповерхове ліжко — ось про що я, мабуть, думала, коли чула слово «інтернат». Але це приміщення геть інакше. Тут є еркер з високими ґратчастими вікнами. Шиби трохи запітніли, від рами відлущилася фарба, однак це анітрохи не відбирає шарму кімнати. Навпаки.

Підходжу ближче, під ногами риплять старі потерті дошки, і це прекрасно. Мій погляд блукає стрімкими дахами та маленькими фронтонними вікнами до гострих веж старої церкви. Під нами вимощений бруківкою внутрішній дворик, на певній відстані я бачу горбистий ландшафт, а на самому горизонті — море.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

РОЗДІЛ 38

ЕММА

— Наостанок бузкова? — запитує Синклер, коли Торі шмигає крізь важкі шторки до мене в кабінку зі ще однією бальною сукнею до підлоги.

— Стули пельку, — вигукує вона, перш ніж запитати в мене приглушеним голосом: — Той колір не дисонує з моїм волоссям?

Вона прикладає свої довгі мідні пасма до тканини, і я відразу ж киваю головою.

— Мені подобається, — кажу я. — Неодмінно спробуй.

— Окей. Чи не могла б ти, можливо?..

Я киваю і розстібаю блискавку сукні, в яку зараз одягнута Торі.

— Еммі? — чую ззовні голос Генрі.

Те коротке зелене плаття, яке я приміряю, має жахливий вигляд, тож я тільки висовую голову з-за запони.

— Синя? — запитує він і подає мені довгу сукню темного оксфордського синього відтінку. — Здається, вона пасує до мого костюма. Чи вона якась не дуже? Я можу й…

— Ні. — Я хапаюся за сукню. — Я приміряю її. Дякую.

— Боже, він так серйозно до цього ставиться, — бурмотить Торі, коли я запинаю шторки. — На відміну від сина однієї ректорки.

— Ви знаєте, що ми вас чуємо?

— Будь тихо і пошукай мені теж якусь епічну сукню, — кидає Торі й прикладає для проби сукню Генрі до мене. — Мегакруто, — каже самими лише губами.

— Та я ж узагалі не знаю, що ти шукаєш! — вигукує Синклер.

— Стратегія така: «Що одягнув би Гаррі Стайлз?». Це завжди працює.

Я чую тихий сміх Генрі і Синклера, який щось бурмоче, коли, схоже, знову зникає поміж стійками із сукнями. Ми з Торі застрибуємо в наші сукні. Схоже, вона не надто задоволена своїм вибором, але коли я кидаю погляд у дзеркало, вона підіймає обидва великі пальці вгору.

— Покажися, — шепоче вона і виштовхує мене через шторки із приміряльної. Я мало не перечіплююся через довгий поділ і зупиняюся перед кабінкою, де можу розглянути себе у дзеркалі. І… о, вона справді красива! І гарно сидить, і з цим відтінком мої очі здаються блакитнішими. Я трохи повертаюся вбік. Іноді ми дізнаємося, що шукаємо, тільки тоді, коли вже знайдемо. Як-от цю сукню. Не можу пригадати, чи я колись одягала щось аж таке елегантне.

Генрі сидить у кріслі біля дзеркал і відривається поглядом від мобільного. Потім розтуляє рота, але нічого не каже. Його темно-зелені очі блукають моїм тілом і далі вгору.

— Йому відняло мову, але він хотів би сказати, що вважає тебе екстрагарячою.

Я сміюся:

— Дякую, Синклере.

Генрі підвівся. Він обтирає долоні об штани, коли підходить ближче.

— Це гарне відчуття? — запитує він.

— Так, авжеж. — Я кручуся біля дзеркала. Хоча тканина й щільно прилягає і під нею можна все вирізнити, мені не незручно. — Навіть досить добре.

— Та й на вигляд досить добре, — бурмоче він, перш ніж стає позаду мене.

Я дивлюся на наше відображення в дзеркалі, і цієї миті мене осяює: Генрі в цьому темному пуловері з коміром-стійкою і бежевих чіносах, які облягають його довгі ноги. Його долоні на моїй талії. І ми купуємо сукню для новорічного балу в середині січня, на який підемо разом з нашими друзями. Це все справді реальність. Единбург, Академія Данбридж. Тепер це моє життя, і я б нізащо у світі не поміняла його на своє старе.

— А як щодо коричневого, Торі?

— Але воно ж не коричневе, а пісочне! — Бачу в дзеркалі, як вона бере в Синклера нову сукню. — Але так, непогане.

Генрі ледь стримує усмішку, коли спостерігає за нею. Темні кучері спадають йому на чоло. Вони трохи відросли, і я сподіваюся, що він не підстригатиме їх під час різдвяних канікул. Різдвяних канікул, які починаються вже наступного тижня і які ми спершу проведемо окремо одне від одного. Я — у Франкфурті, Генрі з Тео та батьками — у своїх дідуся й бабусі у Чеширі, куди я навідаюся до нього після свят. Від думки, що познайомлюся з його сім’єю, я трохи хвилююся, але й дуже радію цьому.

— Беру цю, — кажу я і трохи осмикую сукню.

Генрі киває, у нього ніби відсутній погляд, коли він спостерігає за мною.

— Ти справді маєш її взяти.

Він проводить долонями по моїх стегнах і кидає на мене погляд у дзеркалі. Я хочу його поцілувати.

— Ця клята блискавка! — долинає голос Торі з-за шторки.

— Тобі допомогти роздягнутися? — цікавиться Синклер.

— Тільки спробуй, жартівник.

Я сміюся, кидаю Генрі вибачливий погляд і шмигаю до неї в кабінку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

ЗАСТЕРЕЖЕННЯ ПРО ТРИГЕРИ

(Увага: спойлер!)
Ця книжка містить потенційно тригерні моменти.

Зокрема, такі:
смерть, втрата, скорбота та її подолання,
зловживаннями різними речовинами й залежність.

Будь ласка, читайте цю книжку, тільки якщо ви зараз відчуваєте себе емоційно готовими.
Якщо ці теми (чи інші) даються вам складно, то ось контакти цілодобової безкоштовної психологічної підтримки та анонімної допомоги:
0 800 60 20 19 — Контакт-центр МОЗ.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.