Кожній Несті нашого світу — долай ту гору

А також Джошеві, Таранові та Енні,

моїм причинам долати свою

Чорна вода, над якою тріпотіли її ноги, була неймовірно холодна.

Від неї віяло не кусючим зимовим холодом і навіть не пекучим морозом твердої криги, ні. Чимось значно холоднішим. Глибшим.

Холодом пустки між зірками, холодом світу до створення самого світла.

Холодом пекла — справжнього пекла, як усвідомила вона, напружуючи всі сили проти невблаганних рук, які пхали її в Котел.

Істинного пекла, доказом чого була Елейн, яка лежала тепер на камінних плитах підлоги, де над нею схилявся одноокий рудоволосий Фе. Доказом чого були тепер уже загострені вушка сестри, які прозирали крізь мокре золотаво-каштанове волосся, і сяйво безсмертя від світлої шкіри Елейн.

Істинне пекло — гірше, аніж чорнильні глибини за кілька дюймів під її п’ятами.

— Опускайте її, — наказав король Фе з кам’яним виразом на обличчі.

І почувши цей голос, голос чоловіка, який скоїв це з Елейн…

Вона зрозуміла, що опиниться в Котлі. Усвідомила, що прогрáє цю битву.

І ніхто її не врятує: ні Фейра, яка ридала, ні колишній Фейрин коханець із кляпом у роті, ні її охоплений відчаєм новопосталий суджений.

Ані Кассіан, чиє переламане тіло стікало кров’ю на підлозі. Воїн усе ще намагався підвестися, спираючись на тремтливі руки. Щоб дотягнутися до неї.

Король Гайберну… він скоїв це. З Елейн. З Кассіаном.

І з нею.

Крижані води знову обпекли її п’яти.

Отруйним поцілунком смерті, такої вічної, що кожний дюйм її тіла й душі заволав, протестуючи.

Вона не могла перемогти — але й здаватися без бою не мала наміру.

Вода вже вп’ялася в її щиколотки примарними іклами й тягла вниз. Вона зав’юнилася тілом і зуміла вихопити руку з хватки солдата, який її тримав.

І Неста Арчерон вказала. Одним пальцем — на короля Гайберну.

Обіцяючи смерть.

Позначаючи ціль.

Безжальні руки штовхнули її просто в хижі пазури Котла.

Неста розсміялася, побачивши страх в очах короля за мить до того, як вода проковтнула її цілком.

«На початку

І наприкінці

Була Пітьма,

І більше нічого»

Вона не відчувала холоду, коли занурювалась у бездонне море без обрію та поверхні. Натомість виник вогонь.

Безсмертя було не безтурботною юністю.

Воно було полум’ям.

Розпеченою рудою, яка лилася в її жили, випаровуючи людську кров, доки не лишилася сама пара, доки крихкі смертні кістки не перетворилися на свіжу крицю.

А коли вона розтулила рота, щоб закричати, коли біль розірвав її сутність надвоє, не вихопилося жодного звуку. Бо не існувало в цьому місці нічого, крім темряви, агонії і сили…

Вони заплатять за це. Усі вони.

Починаючи із цього Котла.

Від цієї миті.

Неста вп’ялася в темряву кігтями й зубами. Вона дряпала, вгризалася, дерла на шмаття.

І темна вічність довкола зненацька здригнулася. Відсахнулася. Забилася.

Вона розсміялася, коли та відступила. Розсміялася з повним ротом сирої сили, яку вирвала зубами й проковтнула цілком, розсміялася з повними руками вічності, здобичі, яку вклала у своє серце, свої жили.

Котел забився, наче пташка під котячою лапою. Неста не відпустила.

Вона мала намір повернути собі все, що той украв у неї та Елейн.

Огорнуті чорною вічністю, Неста й Котел переплелися, випалюючи темряву, наче новонароджена зірка.

Частина перша

Початківиця

Розділ 1

Кассіан заніс кулак, щоб постукати в зелені двері в сутінковому коридорі — і завагався.

Він зарубав стільки ворогів, що вже навіть не давав собі клопоту їх лічити, він стояв по коліна в кривавій багнюці численних полів бою і ніколи не відступав, він здобувався на рішення, які вартували життя багатьох досвідчених воїнів, він був генералом, воїном, вбивцею, а втім… А втім зараз він опускав кулак.

Відступаючи.

Цей будинок на північному березі Сидри давно благав підновити йому фарбу. І поміняти підлогу, зважаючи на виск та стогін дерева під чоботами, що їх Кассіан слухав, піднімаючись двома маршами сходів. Але принаймні було чисто.

За стандартами Веларіса, тут було поганенько, але в місті, де взагалі нема бідняцьких нетрів, це мало про що свідчило. Кассіан бачив гірші місця, та й жив у таких.

Однак досі не розумів, чому Неста наполягала саме на цьому помешканні. Він розумів, чому вона не вибрала кімнату в Домі Вітру — бо надто далеко від міста, а Неста не вміла літати й не могла розсіятися туди. А це означало десять тисяч сходинок туди й назад щодня. Але навіщо жити в цій халупі, коли міський будинок стоїть порожній? Відколи завершили роботи над великим будинком Фейри й Різа біля річки, міський будинок лишався відкритим для всіх друзів, хто хотів чи мав потребу там зупинитися. Кассіан знав, що Фейра пропонувала Несті окрему кімнату там — і дістала відмову.

Він похмуро роздивлявся лучку облізлої фарби на дверях. Ані звуку не було чутно через величеньку шпарину між дверима й підлогою — достатню, щоб навіть найтовстіші пацюки спокійнісінько гуляли туди й сюди. Жодного свіжого запаху не було відчутно в занедбаному коридорі.

Можливо, йому пощастило і її нема вдома — спить собі десь під баром тієї вбогої таверни, куди її вчора занесло. Дарма що це важко назвати везінням, бо Кассіан мусив її відшукати.

Він знову заніс кулак, червоний Сифон зблиснув у світлі старезних чарівних вогників попід стелею.

«Боягуз. Відрости собі, дідько, яйця!»

Кассіан стукнув один раз. Двічі.

Тиша.

Він ледве стримав полегшене зітхання. Дякувати клятій Матері…

Швидкі, рублені кроки зазвучали по той бік дверей.

І кожен був лютіший за попередній.

Кассіан щільніше підгорнув крила, розправив плечі й ширше розставив ноги. Традиційна бойова стійка, закарбована в ньому ще в роки навчання, яка тепер перетворилася на просту пам’ять м’язів. Він не хотів навіть думати про те, чому звук цих кроків спричиняв у його тілі саме таку автоматичну реакцію.

Клацання кожного з її чотирьох замків прозвучало для нього сигналом бойових барабанів.

Кассіан хутко перебрав у голові все, що мав сказати, і те, як саме Фейра радила йому це озвучити.

Ручка дверей провернулася з таким хрускотом, ніби Неста по той бік уявляла на її місці Кассіанову шию. Двері розчахнулися.

Неста Арчерон відразу скривила носа. Але принаймні стояла тепер перед ним.

Вигляд у неї був жахливий.

— Чого тобі…

Вона залишила двері прочиненими щонайбільше на ширину долоні.

Коли він востаннє її бачив? На вечірці з приводу закінчення літа, коли на Сидрі влаштували плавання на баржі? Тоді вигляд у неї був значно кращий. А проте, з іншого боку, хто мав би гарний вигляд уранці після цілої ночі вина й міцних напоїв. Особливо…

— О сьомій ранку? — договорила вона, пронизуючи його тим сіро-блакитним поглядом, який завжди бісив Кассіана.

Неста була вдягнена в чоловічу сорочку. Ба гірше, на ній не було нічого, крім чоловічої сорочки.

Кассіан сперся рукою на одвірок і відповів напівпосмішкою, яка завжди гарантовано змушувала Несту показати пазури.

— Важка ніч?

Важкий рік, судячи з усього. Її прекрасне обличчя було не просто бліде, воно стало тоншим, ніж до війни з Гайберном. Безкровні губи, очі… холодні й пронизливі, мов зимовий ранок у горах.

Ані радості, ні сміху — й сліду не було. У ній усій.

Неста спробувала зачинити двері, й байдуже, що при цьому могла прищемити йому пальці.

Кассіан вставив чобіт у шпарину, перш ніж вона могла розтрощити йому руку. Ніздрі Нести погрозливо затріпотіли.

— Фейра хоче бачити тебе в будинку.

— У якому? — Неста насупилася, дивлячись на ногу, яка заважала їй причинити двері. — У неї їх п’ять.

Кассіан прикусив жорстку відповідь. Він був не на полі бою — і вона не була його ворогом. Він просто мав привести її в зазначене місце. А потім молитися, щоб той чудовий дім, у який Фейра з Різом нещодавно переїхали, не перетворився знову на купу каміння й руїн.

— У новому.

— І чому ж моя сестра сама не прийшла за мною?

Він знав цей підозрілий блиск у її очах, напруження в спині. Власні інстинкти кричали до Кассіана: зустрінь її ворожість і тисни, тисни, щоб з’ясувати нарешті, чим усе закінчиться.

Від самого Сонцестояння вони обмінялися хіба що десятком слів. Здебільшого під час вечірки на тій баржі минулого місяця. Здебільшого ті слова складалися з:

«Відійди».

«Привіт, Нес».

«Відійди».

«Залюбки».

Оце і все, після кількох місяців мовчання, потягом яких він майже не бачив її.

Він досі й гадки не мав, чому вона з’явилася на тій вечірці, попри те що знала — застрягне з ними на воді на кілька годин. Мабуть, дякувати за таку рідкісну появу слід було таки Амрен, бо тільки в неї був сякий-такий вплив на Несту. Але ближче до кінця ночі Неста вже була в перших лавах охочих зійти на берег, стояла, міцно обхопивши себе руками. Амрен у той самий час похмуро сиділа якнайдалі від неї, проти борту, і мало не тремтіла від люті й відрази.

Ніхто, навіть Фейра, не став розпитувати — що там між ними сталося. Баржа причалила, Неста майже збігла на берег, і відтоді ніхто з нею так і не поговорив. До сьогодні. До цієї розмови, яка вже здавалася найдовшою з моменту битв проти Гайберна.

Кассіан нарешті відповів:

— Фейра — наша Вища Леді. Вона керує Двором Ночі.

Неста схилила голову вбік, золотаво-каштанове волосся ковзнуло з її кістлявого плеча. У будь-кого цей рух здавався б роздумливим. Та не в неї. Вона дивилась, як хижак на свою здобич.

— І моя сестра, — сказала вона тим сухим тоном, який не видавав ані натяку на емоції, — вважає, що я маю прибути негайно?

— Вона знала, що спочатку тобі знадобиться помитися й дати собі лад, тому послала мене завчасно. Ти маєш з’явитися там о дев’ятій.

Він чекав, поки вона полічить і вибухне.

— Невже в мене вигляд тієї, хто має митися дві години для більш-менш прийнятного вигляду?

Очі Нести спалахнули вогнем.

Кассіан скористався запрошенням, щоб роздивитися її: довгі голі ноги, елегантний вигин стегон, тоненька — надто тоненька — талія і повні, важкі груди, які різко контрастували з новонабутими гострими кутами тіла.

Будь-якій іншій жінці стало б самих таких грудей, аби він з першого погляду почав за нею упадати. Але відтоді, як Кассіан зустрів Несту, холодне полум’я в її очах перетворилося на принаду геть іншого ґатунку.

І тепер, коли вона стала Вищою Фе, набувши відповідних агресії і сили — на додачу до лихої вдачі, — він намагався уникати її, наскільки це було можливо. Особливо після того, що сталося під час та після війни з Гайберном. Неста чітко й зрозуміло продемонструвала свої почуття до нього.

— Мені здається, що тобі не завадить добре поїсти, розслабитись у ванні та знайти собі справжній одяг.

Неста закотила очі, але пальці її несвідомо торкнулися краю сорочки.

Кассіан додав:

— Викинь те нещастя, помийся, а я принесу тобі чаю.

Брови Нести ледь помітно звелися догори. І він відповів на те кривою усмішкою.

— Чи ти гадала, я не чую того чоловіка у твоїй спальні, що намагається навпочіпки позбирати свій одяг, щоб зрештою вилізти у вікно?

Зі спальні, ніби у відповідь, щось глухо гупнуло. Неста зашипіла.

— Я повернуся за годину й подивлюся, як просуваються справи.

Кассіан надав своїм словам стільки ядучої сили, що навіть його солдати не ризикнули б ту силу провокувати, адже згадали б, що недарма для контролю його сили потрібні аж сім Сифонів. Але Неста не літала в його легіонах, не билася під його командуванням і достоту не згадувала, що йому понад пів тисячі років, то…

— Не хвилюйся. Я встигну туди до дев’ятої.

Він відштовхнувся від одвірка, ледь розгортаючи крила, а тоді позадкував на кілька кроків.

— Мене не це просили зробити. Я маю провести тебе від дверей до дверей.

Неста зверхньо напружилась.

— Іди посидь на димарі.

Кассіан намітив уклін, не насмілюючись відпустити її погляду. Бо вона вийшла з Котла… з дарами. Великими дарами — і то темними. Проте ніхто не бачив і не відчував ані натяку на них від моменту останньої битви з Гайберном, від моменту, коли Амрен знищила Котел, а Фейра й Різ спромоглися його зцілити. Елейн відтоді теж ніяк не виявляла своїх пророцьких здібностей.

Та в Нести залишилися сили, досі здатні переломити ситуацію на полі бою, тож Кассіанові стало здорового глузду не підставлятися такому хижакові.

— Чаю хочеш з молоком чи з лимоном?

Вона грюкнула дверима просто йому в обличчя.

І замкнула всі чотири замки.

Насвистуючи собі під носа й міркуючи, чи справді той бідолашний всередині тікатиме через вікно — переважно аби врятуватися від неї, — Кассіан спустився сутінковим коридором і пішов шукати їжу.

Сьогодні йому знадобиться підзарядити сили. Надто коли Неста дізнається, навіщо насправді сестра її викликала.

***

Неста Арчерон не знала імені чоловіка у своїй квартирі. Просяклі вином спогади видавали обмін палкими поглядами в таверні, гарячу й мокру зустріч їхніх губ, піт, що вкривав її тіло, доки вона, осідлавши цього чоловіка, не поринула в благословенне небуття від замішаної на алкоголі насолоди. Але не його ім’я.

Коли Неста дісталася темної, захаращеної спальні, чоловік справді вже примірявся до вікна, а Кассіан, поза всяким сумнівом, уже чекав на вулиці його жалюгідної втечі. Ліжко з мідними стовпчиками було скуйовджене, простирадла майже сповзли з нього на скрипливу нерівну підлогу, а зламане вікно гупало об стіну на кривих петлях. Чоловік рвучко розвернувся до неї.

Він був гарний тією вродою, що була притаманна всім Вищим Фе. Трохи худіший, ніж вона зазвичай обирала, — майже хлопчисько порівняно з горою м’язів, яка хвильку тому стояла навпроти неї в коридорі.

Фе здригнувся, коли вона увійшла, і скривився, наче від болю, коли побачив її вбрання.

— Я… це…

Неста стягла сорочку через голову, залишаючись голісінькою.

Очі його розширились, але запах страху нікуди не подівся — проте боявся він не її, а того, чий голос почув від дверей. Ніби згадав, хто її сестра. І хто суджений її сестри. Хто друзі її сестри… Ніби все це мало якесь значення.

Яким би став запах його страху, якби він дізнався, що Неста його використала: спала з ним, щоб утримати себе від зриву? Заспокоїти буремну темряву, яка кипіла в ній ще з найпершої миті виходу з Котла? Секс, музика, випивка, як дізналася вона того року, допомагали стриматися. Не цілковито, але сила принаймні не википала й не виплескувалася назовні. Неста так само відчувала, як сила тече у крові, туго намотується на кістки.

Вона кинула незнайомцеві зібгану білу сорочку.

— Можеш вийти через двері.

Той похапцем натягнув сорочку через голову.

— Я… він досі…

Його погляд усе ще чіплявся за її груди, за соски, що від уранішнього холоду стали сторчма, за оголену шкіру. Місцинку, де сходилися її стегна.

— Прощавай.

Неста ввійшла у проіржавілу, сиру ванну зі спальні. У квартирі принаймні була гаряча вода.

Бувала. Іноді.

Фейра й Елейн досі намагалися вмовити її переїхати. Неста завжди ігнорувала всі поради. Так само, як проігнорує все, що їй мали намір сказати сьогодні. Вона знала, що Фейра нарікатиме. Мабуть, на те, що Неста вчора відписала ті божевільні витрати з таверни на сестрин банківський рахунок.

Неста пирхнула, повертаючи ручку крана. Та застогнала, метал обпік пальці холодом, і кран спочатку прочхався, а потім видав струмінь води у ванну.

Це була її резиденція. Ніяких слуг, ніяких сторонніх очей, що наглядають або засуджують кожний крок, нікого, окрім тих, кого особисто запросила. А ще час від часу нахабних набридливих воїнів, котрі не можуть втриматися від візитів.

Вода стікала щонайменше п’ять хвилин, перш ніж нагрілася достатньо. Минулого року траплялися дні, коли Неста в таких випадках не чекала. Бували дні, коли входила в крижану воду, не відчуваючи іншого холоду, окрім того, минулого, з темних глибин Котла, що проковтнув її цілком. І виморозив із неї всю людяність, смертність, перетворивши зрештою на ось це.

Ще кілька місяців тому щоразу, коли доводилося занурюватись у воду, її охоплювала паніка й дрижаки пробирали до кісток. Але Неста змусила себе із цим упоратися. Привчала себе сидіти в холодній воді, з клубком нудоти під горлом, здригаючись від жаху, доки тіло нарешті не зрозуміло, що тепер вона у ванній, а не в Котлі, у своїй квартирі, а не в камінному замку за морем, і що вона жива, безсмертна.

На відміну від батька.

Бо її батько став пилом і полетів за вітром, про його існування свідчив лише надгробок на пагорбі за містом. Принаймні так їй сказали сестри. «Я любив тебе від першої миті, коли взяв на руки», — сказав їй батько в останні моменти, коли вони були разом.

«Зась тобі торкатися своїми брудними лаписьками моєї доньки!» Такими були його останні слова — плювок в очі королю Гайберну. Її батько гарикнув ці останні слова тому хробакові в короні.

Її батько. Який ніколи не бився за своїх дітей, а наприкінці життя вирішив урятувати — не тільки їх, усіх людей, усіх Фе, та насамперед саме своїх доньок. Її.

Велика і бездарна спроба.

Нечестива темна сила текла в ній, але не завадила королю Гайберну скрутити її батькові в’язи.

Неста ненавиділа свого батька, усією душею ненавиділа, а він… він чомусь любив її. Недостатньо, щоб порятувати їх від злиднів чи голодної смерті. Але чомусь достатньо, щоб зібрати цілу армію на континенті. І приплисти на битву на кораблі, названому на її честь.

У ті останні хвилини вона так само ненавиділа батька. А потім його шия хруснула, і він помер, а в очах назавжди застиг не страх, а та неосяжна любов до неї.

Саме це й переслідувало Несту — той вираз його очей і відраза в її серці тієї миті, коли батько загинув за неї. Це гризло її, борсалося всередині, наче та сила, яку вона заганяла дедалі глибше і яка все одно паморочила голову так, що крижані ванни вже не допомагали.

Вона могла його врятувати.

Так, провина лежала на королі Гайберну. Неста це знала. Але й на ній. Так само, як вона завинила в тому, що Елейн упіймав той Котел, після того як Неста за ним шпигувала, і в тому, що Гайберн творив жахіття, аби загнати їх із сестрою, мов олениць на полюванні.

Траплялися дні, коли від нестерпного жаху й паніки тіло Нести так дерев’яніло, аж вона не могла вдихнути. І ніщо було не в змозі стримати огидну силу, яка починала прибувати, рости, підійматися в ній. Ніщо, крім музики в тих тавернах, крім ігор в карти з незнайомцями, нескінченних пляшок вина, а потім сексу, коли вона нічого не відчувала — крім швидкоплинної миті полегшення посеред шторму, який буяв усередині.

Неста нарешті змила із себе піт та інші згадки про минулу ніч. Секс був непоганий — у неї бували ночі й кращі, але бували й значно гірші. Деяким чоловікам навіть безсмертного життя було замало для того, щоб опанувати мистецтво постільних утіх.

Тому вона сама навчила себе всього, що їй подобалося. Купила в місцевій аптеці протизаплідний чай, а потім привела сюди першого чоловіка. Той не здогадувався про її незайманість, доки не помітив крові на простирадлах. Неста бачила, як кам’яніє його обличчя спочатку через відразу, а потім від переляку, — вона ж бо могла розповісти сестрі про недолугий перший досвід. Сестрі або її нестерпному судженому. Неста не стала говорити йому, що понад усе уникала зустрічі з ними обома. Надто з другим. У ці самі дні їй почало здаватися, що Різенд залюбки робить те саме.

Після війни з Гайберном Різенд пропонував їй посади. Пропонував місце у своєму Дворі.

Вона нічого цього не хотіла. Бо з його боку то були подачки в злиденній і погано прихованій спробі знову звести її з Фейрою, вигідно прилаштувати на роботу. Вона ніколи не подобалася Вищому Лордові. Їхні розмови в найліпшому разі могли б зійти за холодно цивілізовані.

Неста нізащо не зізналася б йому, що причини його ненависті до неї — достоту ті самі, з яких вона тут оселилася. З яких іноді приймала крижані ванни. Забувала їсти. Не в змозі була терпіти потріскування вогню в каміні. І щоночі топила себе у вині, музиці й насолоді. Вся та гидота, що думав про неї Різенд, була правдою — і Неста знала це про себе ще раніше, ніж він уперше з’явився на її ґанку.

Усі пропозиції, які Різенд кидав їй в очі, він робив винятково тому, що кохав Фейру. Тому Неста вважала за краще проводити час як їй заманеться. Вони ж бо все одно платили.

У двері загрюкали так, що здригнулася вся квартира.

Вона зиркнула на вхідні двері, міркуючи: чи не вдати, ніби вже пішла, — але Кассіан міг чути її і вчувати запах. А якщо він виламав би двері, як, очевидно, і мав намір вчинити, на неї чекала б довга й до головного болю небажана розмова з буркотливим лордом.

Тому Неста швидко натягнула сукню, яку вчора залишила на підлозі, і знову відімкнула чотири замки. Хай би скількох безіменних чоловіків вона приводила, хай би яка п’яна була, Неста ніколи не забувала замкнути всі чотири.

Ніби вони могли захистити її від усіх монстрів цього світу.

Неста прочинила двері достатньо, щоб побачити нахабну посмішку Кассіана, і так полишила, кидаючись шукати своє взуття.

Він спокійно зайшов, тримаючи в руці горнятко чаю — напевне, позичене з крамнички на розі вулиці. Чи не позичене, а просто подароване йому, зважаючи, що місцеві ладні були поклонятися хоч і землі, якою пройшлися його брудні чоботи. Містяни обожнювали Кассіана задовго до конфлікту з Гайберном. А завдяки героїзму й жертовності, виявленим на полях бою, він зажив ще більшої слави. Вона не те щоб винила його прихильників. Бо сама мала насолоду й пережила неймовірний жах, коли побачила його на тих полях бою. І досі прокидалася, вкрита холодним потом, від спогадів про те, як не могла вдихнути, коли спостерігала за тим, як він б’ється, оточений ворогами, і як відгукується в ній сила Котла, що пробудилася. І Неста знала це, збиралася вдарити туди, де їхня армія була найсильніша, — ударити по ньому.

Неста не змогла врятувати ту тисячу іллірійців, котрі загинули за мить після того, як вона покликала його в безпечне місце. І від цього спогаду вона теж раз по раз відверталася.

Кассіан огледів її квартиру й тихо присвиснув.

— Не хочеш найняти собі прибиральницю?

Неста придивилася до невеличкого простору вітальні — продавленого червоного дивана, закопченого цегляного каміна, поточеного міллю крісла з квітковою оббивкою, а потім до благенької кухоньки, захаращеної стосами брудних тарілок. І куди вона вчора поділа своє взуття? Неста почала пошуки зі спальні.

— Впустити трохи свіжого повітря не завадить, — додав Кассіан з іншої кімнати.

Потім донісся стогін розчиненого вікна.

Неста знайшла свої брунатні чоботи в різних кутках спальні. Від одного смерділо кислятиною після пролитого вина.

Влаштувавшись на краєчку ліжка, вона взула обидва та стала зав’язувати шнурівку, не зважаючи не звук кроків Кассіана, які спочатку розмірено наблизились, а потім зупинилися на порозі.

Він принюхався. Голосно.

— Я все плекав надію на те, що ти бодай простирадла міняєш після гостей, але ти навіть цього не робиш.

Неста закінчила шнурувати перший чобіт.

— Яким чином це тебе стосується?

Він знизав плечима, і той байдужий жест помітно суперечив його напруженому виразу обличчя.

— Якщо я можу вчути тут запахи кількох різних чоловіків, твої гості теж зможуть.

— Досі це нікого не зупиняло.

Неста зав’язала шнурівку другого чобота, відчуваючи на собі уважний Кассіанів погляд.

— Твій чай холоне, — зблиснув він зубами.

Неста, ігноруючи його, заходилася знову нишпорити в спальні. Бо її пальто…

— Твоє пальто на першому поверсі, біля вхідних дверей, — сказав він. — А на вулиці мороз, тож бери ще й шалик.

Це вона теж ігнорувала, але промчала повз Кассіана, обережно уникаючи зіткнення, і справді знайшла своє синє пальто там, де він їй сказав. Розчахнула двері, жестом вказуючи йому виходити першим.

Кассіан дивився Несті просто в очі, поки прямував до неї, а потім, наблизившись, різко випростав руку… і стягнув із гачка в стіні бірюзово-кремовий шалик, який Елейн подарувала їй на день народження цієї весни. Та й пішов далі, стискаючи бідолашний шалик, мов задушену зміюку.

Щось його гнітило. Зазвичай Кассіан значно довше стримував свій характер. Можливо, гнітило те, про що Фейра хотіла поговорити з нею в тому будинку.

Несті скрутило шлунок, коли вона послідовно замикала замки.

Дурепою вона не була. І знала, що після закінчення війни напруження в землях фейрі й на континенті нікуди не зникло. Знала, що без непроникного бар’єру Стіни деякі землі фейрі вже стали перевіряти, наскільки безкарно вони можуть нахабніти зі зміщенням кордонів і ставленням до людей. До того ж вона пам’ятала, що чотири королеви людей досі сидять у спільному палаці, а їхні армії, нітрохи не проріджені війною, завжди напоготові.

Вони були чудовиськами, усі вони. Вони вбили золотоволосу королеву, яка їх зрадила, і продали іншу — Вассу — лордові-чаклуну.

Тому перетворення наймолодшої із чотирьох королев на старезну каргу здавалося справедливим. Котел зробив її фейрі, подарував довге життя, але — у старезному слабкому тілі, караючи королеву за силу, що її Неста вирвала з Котла. За те, як пошматувала його в той час, коли її смертне тіло перекипало в Котлі на щось геть інше.

Утім постаріла королева в усьому звинувачувала саме Несту. І, якщо дати віру словам Воронів Гайберну незадовго до того, як Бріаксіс і Різенд знищили їх за проникнення до бібліотеки Дому Вітру, хотіла її вбити.

За чотирнадцять місяців, що минули після війни, про ту королеву не чутно було ні слова.

Але якщо з’явилася якась нова загроза…

Чотири замки наче сміялися їй услід, коли Неста рушила за Кассіаном із будинку на галасливі міські вулички.

***

«Дім» на березі річки насправді був маєтком — та ще й таким новесеньким, чистим і прекрасним, що тієї миті, коли Нестині чоботи переступили через мармурову арку входу до сяйливого переднього холу, вишукано витриманого в пісочних кольорах і відтінках слонової кістки, вона не могла не пригадати, що ті самісінькі чоботи тхнуть засохлим вином, пролитим на них.

Широчезний хол обіймали дві пари сходів, над головою сяяв канделябр із дутого скла — творіння майстрів Веларіса, — який спускався з різьбленої стелі. Чарівні вогники містилися в чашах канделябра, як пташенята в гнізді, і відбивалися від полірованого світлого дерева підлоги, сяйливу поверхню якої де-не-де перекривали лише папороті в горщиках, дерев’яні меблі, також виготовлені у Веларісі, і неймовірне розмаїття витворів мистецтва. Неста не мала наміру все це розглядати. Плюшеві сині річечки килимових доріжок теж порушували недоторканність дерев’яної підлоги, вибігаючи з холу ліворуч і праворуч у величезні зали, а ще одна вилася під склепіння сходів просто до панорамного вікна, яке виходило на схил моріжка, за яким простягалася блискотлива річкова гладінь.

Кассіан повернув ліворуч — до офіційних зал, де вдавались до формальних справ, як Фейра сповістила Несту в той перший і єдиний раз, два місяці тому, коли провела сестрі екскурсію в будинку. Неста тоді була на підпитку й щиро ненавиділа кожну секунду, кожну ідеально обставлену кімнату.

Більшість чоловіків купувала своїм дружинам і судженим якісь коштовні цяцьки на те кляте Зимове Сонцестояння.

Різ придбав Фейрі палац.

Власне, ні… він придбав їй понівечене війною обійстя, подарувавши можливість на власний Фейрин розсуд створити там резиденцію мрії.

І якимось неймовірним чином — міркувала Неста, мовчки ступаючи коридором за незвично тихим Кассіаном до одного з кабінетів, двері якого залишили прочиненими, — якимось дивом Фейра та Різ зуміли зробити це місце привітним, затишним. Величезна будівля все одно відчувалася домом. І навіть офіційного вигляду меблі були підібрані й призначені для комфорту, для відпочинку, для довгих розмов за смачними стравами. А кожний витвір мистецтва Фейра добирала сама або самотужки малювала, тож на більшості картин були вони — її друзі, її… нова сім’я.

І не було Нести, звісно.

Та навіть їхній клятий батечко дивився з портрета на стіні над одним із крил величезних сходів, і Елейн була поруч із ним, усміхнена та щаслива, як за часів, коли світ ще не покотився під три чорти. Вони сиділи на кам’яній лаві, на тлі кущів рожевої і блакитної розквітлої гортензії. На тлі доглянутих садів їхнього першого дому, того чудового маєтку біля моря… Нести і її матері не було ніде.

Утім як завжди: Елейн і Фейра були батьковими улюбленицями. Несту цінувала та навчала їхня мати.

Під час того першого туру будинком Неста зауважила свою цілковиту відсутність. І материну. Вона, звісно, нічого про це не сказала, але відсутність була зумисна, підкреслена.

І цього було досить, щоб вона зчепила зуби, щосили хапаючи ту невидиму, внутрішню шворку, яка тримала на припоні її жахливу силу, і натягнути, коли Кассіан пірнув у кабінет й озвався до тих, хто там сидів:

— Вона тут.

Неста приготувалася до неприємностей, але Фейра лише засміялась.

— Ви на п’ять хвилин раніше. Вражає.

— Схоже, сьогодні тобі ведеться зі ставками. Нам би одразу піти до Ріти, — протягнув Кассіан, і тієї миті Неста ступила в обшиту деревом кімнату.

Вікно цього кабінету виходило на розкішний дворик із садом. Сама кімната була тепла, привітна, і Неста навіть могла б визнати, що їй подобаються книжкові полиці — від підлоги до стелі, — і сапфірового кольору оксамитові меблі на тлі чорного мармурового каміна… Могла б, якби не ті, хто на тих меблях сидів.

Фейра прилаштувалася на округлому підлокітнику дивана, вдягнена в грубий білий светр і темні легінси.

Різ, у звичному «всьому чорному», спирався плечем на камінну полицю, схрестивши руки на грудях. Крил у нього сьогодні не було.

Амрен, у своєму улюбленому сірому, сиділа, схрестивши ноги, на шкіряному кріслі напроти каміна, де стугоніло полум’я, і тьмяне срібло її очей сяйнуло на Несту огидою. Як же все змінилося між ними.

Неста доклала до цього чимало зусиль — аж до цілковитого руйнування. Вона не дозволяла собі навіть згадувати про ту сварку наприкінці літа, яка сталася під час вечірки на річковій баржі. Про мовчання, що повисло відтоді між нею і Амрен.

Жодного більше візиту у квартиру Амрен. І жодних розмов над розкладеними шматочками пазлів. Не кажучи вже про уроки магії. Ні, про них вона теж попіклувалася.

Фейра нарешті всміхнулася в її бік.

— Чула, у тебе була напружена ніч.

Неста глянула на Кассіана, який вибрав собі крісло навпроти Амрен, і на порожнє місце на дивані поруч із Фейрою, а потім на Різа, що стояв біля каміна.

Спину вона тримала рівною. Підборіддя підійнятим. І ненавиділа, люто ненавиділа їхні погляди, коли вирішила сісти на дивані біля сестри.

Ненавиділа те, що Різ й Амрен помітили її брудні чоботи, а може, ще й почули сморід від неї того заброди попри її купання.

— Вигляд у тебе гидотний, — мовила Амрен.

Несті не забракло розуму, щоб не дивитися вовком на… хай яка тепер була Амрен. Так, тепер вона була Вищою Фе, але раніше — чимось геть іншим. Не від цього світу. І язик у неї досі ятрив не гірше з лезо.

Амрен, так само як Неста, не отримала ніяких дарів, що належали б до котрогось Двору Вищих Фе. Але це анітрохи не зменшило її впливу на цей Двір. Власні сили Нести, сили Вищої Фе, так і не виявилися — тільки те, що вона вихопила з Котла, замість того щоб дозволити тому наділити її якоюсь силою, як-от сталося з Елейн. Вона не знала, що саме вихопила з Котла, коли той украв її людяність, — але знала, що вихоплене вона ніколи не захоче ні вивчити, ані навчитися ним користуватися. Одна лише думка про це спричиняла нудоту.

— Проте, гадаю, неможливо мати кращий вигляд, — вела далі Амрен, — коли вештаєшся десь глупої ночі, напиваєшся до нестями й злягаєшся з усіма, хто в око впаде.

Фейра різко розвернулася в бік Другої після Вищого Лорда. Різ, судячи з усього, погоджувався з Амрен. Кассіан тримав язика за зубами.

А Неста спокійно відповіла:

— Не знала, що мої дії підпадають під твою юрисдикцію.

Кассіан пробурчав щось, здавалося, застережливе. Але до кого — Неста не зрозуміла. Їй було байдуже.

Очі Амрен засвітилися решткою сил, які колись палали в ній усередині. Усім, що в ній залишилося. Неста знала, що і її сила може ось так світитись — але сяйво в очах Амрен походило від світла й полум’я… тоді як джерелом її срібного сяйва було темніше і холодніше місце. Старе — і завжди нове.

Амрен зустріла виклик:

— Підпадають, коли ти тринькаєш на вино таку шалену кількість нашого золота.

Що ж, може, вона справді спровокувала їх рахунком з учорашньої таверни.

Неста подивилася на Фейру, і та здригнулася.

— Ти справді змусила мене прийти сюди заради таких дорікань?

Очі Фейри — дзеркальне відображення її власних — трохи пом’якшали.

— Ні, це не дорікання. — Фейра скоса поглянула на Різа, який досі холодно мовчав біля каміна, а потім на Амрен, яка кипіла у своєму кріслі. — Вважай це обговоренням.

Неста підхопилася на рівні ноги.

— Моє життя тебе не стосується, і я нічого не обговорюватиму.

— Сядь, — гиркнув Різ.

Чистий наказ у його голосі, беззаперечне домінування й сила…

Неста заклякла, опираючись цьому, ненавидячи свою фейську частину, яка вклонялася такому. Кассіан подався вперед у своєму кріслі, ніби ладний стрибнути поміж ними. Неста ладна була заприсягнутися, що помітила на його обличчі вираз болю.

Але сама вона тримала Різовий погляд. Дивилася з усією непокорою свого єства, хай як її коліна хотіли підітнутися від наказу сісти.

— Ти залишишся тут, — сказав Різ. — І слухатимеш.

Неста відповіла з тихим смішком:

— Ти не мій Вищий Лорд. І не маєш права мені наказувати.

Але вона знала, який він могутній. Бачила це, відчувала. І досі боялася перебувати поряд із ним.

Різ уловив запах її страху. І кутик його рота вигнувся в жорстокій посмішці.

— Хочеш кинути мені виклик, Несто Арчерон? — промуркотів Вищий Лорд Двору Ночі й жестом вказав на похилий моріжок за вікном. — У нас тут стане місця для хорошої бійки.

Неста вишкірила зуби, подумки волаючи на своє тіло, щоб те корилося її наказам. Вона радше померла б, ніж уклонилася б йому. Будь-кому з них.

Посмішка Різа, який чудово це розумів, стала ширшою.

— Досить, — відрубала Фейра, дивлячись на нього. — Я ж просила тебе не втручатися.

Погляд зоряних очей змістився на суджену, і Несті ледь стало сили, щоб не впасти на диван, бо коліна зрештою піддалися.

Фейра схилила голову, і ніздрі її затріпотіли від гніву, коли вона звернулася до Різенда:

— Можеш або піти, або стояти тут мовчки.

Різ знову схрестив руки на грудях, але нічого не сказав.

— Тебе це теж стосується, — гиркнула Фейра на Амрен.

Тендітна жінка гмикнула та зручніше вмостилася в кріслі.

Неста не стала завдавати собі клопоту з приємним виразом обличчя, коли сестра розвернулася до неї і зручно влаштувалася на дивані під тихий видих оксамитових подушок.

Сестра проковтнула клубок у горлі.

— Настав час для деяких змін, Несто, — хрипко сказала Фейра. — Для тебе і для нас.

Де в дідька тепер Елейн?

— Я визнаю свою провину, — вела далі Фейра, — у тому, що все зайшло аж надто далеко і стало аж так погано. Після війни з Гайберном, серед усього, що на нас упало, це… ти… Я мала б бути поруч і допомогти тобі, але не зробила цього, тому ладна визнати, що в цьому є і моя провина.

— У чому твоя провина? — прошипіла Неста.

— У тобі, — відповів Кассіан. — І твоїй лайняній поведінці.

Він уже казав це на Зимове Сонцестояння. І тоді її спину так само заціпило від образи, від зверхності…

— Слухай, — продовжив Кассіан, заспокійливо підіймаючи руки, — річ тут не в моралі чи…

— Я розумію, як ти почуваєшся, — втрутилася Фейра.

— Ти навіть не уявляєш, як я почуваюся.

Але Фейру це не зупинило.

— Настав час дещо змінити. Починаючи від сьогодні.

— Мені в моєму житті геть не потрібна недолуга лицемірна благодійність.

— У тебе немає життя, — заперечила Фейра. — І я не маю наміру більше сидіти склавши руки й дивитись на те, як ти себе нищиш. — Вона приклала татуйовану руку над серцем, ніби це мало щось означати. — Я вирішила дати тобі деякий час, щоб оговтатись після війни, але це було помилкою. Я помилилася.

— О? — кинула Неста, неначе кинджал.

Різ напружився від її тону, але промовчав.

— Досить, — видихнула Фейра. Голос у неї тремтів. — Досить цієї поведінки, твоєї квартири, усього цього. Досить, Несто.

— І куди ж, — відповіла Неста милосердно крижаним тоном, — я маю податися?

Фейра подивилась на Кассіана.

І той, чи не вперше, не посміхався у відповідь.

— Ти підеш зі мною, — сказав він. — Тренуватися.

Розділ 2

Кассіан почувався так, ніби щойно випустив стрілу в заснулого дракона.

Неста, замотана в те потерте синє пальто й пожмакану синю сукню, взута в поплямовані вином чоботи, пронизала його поглядом, виплюнувши:

— Що?

— Після нашої розмови, — уточнила Фейра, — ти переїдеш до Дому Вітру. — Вона кивнула на схід, у бік палацу, врізаного в скелясті гори по інший бік міста. — Ми з Різом вирішили, що кожного ранку ти тренуватимешся з Кассіаном у Гавані Вітрів в Іллірійських горах. А після обіду й до кінця дня працюватимеш у бібліотеці під Домом Вітру. А тій квартирці та вбогим тавернам край, Несто.

Руки Нести згорнулися в кулаки на колінах… але вона нічого не сказала.

Треба було сісти поруч із нею, замість дозволяти Вищій Леді сідати на відстані простягнутої руки від Нести. І байдуже, що Фейра вже була огорнута магічним щитом, дякувати Різові — щит був на ній протягом усього сніданку. «Частина мого поточного тренування, — пробурмотіла Фейра, коли Кассіан спитав її про цей непроникний захист, такий сильний, що маскував навіть її запах. — Різ вчиться в Геліона ставити справді непроникні щити, а мені випало бути тестовим суб’єктом. Я маю спробувати його зламати й перевірити, чи Різ правильно виконав усі інструкції Геліона. Це наш новий вид безумства».

Але все збіглося просто ідеально. Нехай навіть вони не знали, що саме Нестина сила може зробити проти звичайної магії.

Різ, здавалося, дійшов того самого висновку, і Кассіан приготувався стрибнути й стати між двома сестрами. Його Сифони застережливо засвітилися, Різова сила загуркотіла.

Кассіан не сумнівався, що Фейра здатна захистити себе в сутичці проти більшості опонентів, але проти Нести… він не був певен, що Фейра стане давати відсіч, якщо Неста скерує на неї свою страшну силу. Кассіан не був певен, що Неста не опуститься до такого, і це його найбільше бісило. Вона так занапастила своє життя, що він тепер мав на увазі й цю вірогідність.

— Я не переїжджатиму в Дім Вітру, — оголосила Неста. — І не маю наміру тренуватись у тому гидотному селищі. Особливо з ним.

Її погляд у бік Кассіана просто стікав отрутою.

— Ми це не обговорюємо, — сказала Амрен, уже вдруге за кілька хвилин порушуючи свою клятву не втручатися в розмову.

Старша із сестер Арчерон вирізнялася талантом вибісити кого завгодно. І все ж таки Неста з Амрен завжди розуміли одна одну… До тієї сварки на баржі.

— Якого дідька? — звелася Неста, але тільки на словах, спробу накинутися зупинив холодний застережливий Різів погляд.

— Усі твої речі з квартири вже пакують, доки ми тут ведемо бесіду, — відповіла Амрен, прибираючи невидиму пилинку зі своєї шовкової блузи. — На момент твого повернення там буде порожньо. Весь твій одяг уже відправили в Дім, хоч я сумніваюся, що там є щось придатне для тренувань у Гавані Вітрів.

Амрен змірила багатозначним поглядом сіру сукню Нести, яка наразі була завеликою для схудлого тіла. Чи помітила Неста, як тривожно сяйнули димчасті очі Амрен — і чи збагнула, яка незвична була та тривога?

І, що головніше, чи розуміла Неста, що ця зустріч була влаштована не заради звинувачень, а заради щирої допомоги? Палкий погляд підказав Кассіанові, що Неста вбачає в цьому лише образу.

— Ви не можете так учинити зі мною, — сказала вона. — Я не належу до вашого Двору.

— Витрачати гроші цього Двору тобі цей нюанс не завадив, — заперечила Амрен. — Протягом війни з Гайберном ти погодилася на посаду нашого емісара у світі людей. І не відмовилася від своєї ролі, тож відповідно до чинного законодавства ти офіційно одна із цього Двору.

Помах тендітної руки прикликав книгу, яка пропливла повітрям до Нести і впала на подушки поряд із нею. То була демонстрація чи не всієї магії, доступної нині Амрен, — звичайної, непримітної магії Вищих Фе.

— Сторінка двісті тридцять шоста, якщо бажаєш перевірити.

Амрен заради цього перелопатила їхні закони? Кассіан навіть не знав про існування такого правила — він свого часу миттєво погодився на посаду, яку запропонував Різ, не замислюючись над тим, на що, власне, підписується, бо головним було — щоб вони з Різом та Азріелем залишалися разом. Щоб мати дім, який ніхто ніколи не зможе в них відібрати. Так воно й було — доки не з’явилася Амаранта.

Кассіан був довіку вдячний за це: за Вищу Леді, яка сиділа зараз за кілька кроків від нього, яка врятувала їх усіх від правління Амаранти, яка повернула йому брата і по тому вивела Різа із залишків пітьми.

— Тож ось твої варіанти, дівчинко, — сказала Амрен, задираючи тендітне підборіддя.

Кассіан помітив погляди, якими обмінялися Фейра й Різ: чистісінький біль на обличчі Вищої Леді, бо вона знала, який ультиматум чекає на Несту, і ледь стримувана лють у Різових очах, адже він змушений був дивитися на те, як болить судженій. Кассіан уже бачив сьогодні такий обмін поглядами — і сподівався його більше не побачити. Кассіан снідав разом із ними вранці, коли Різ дістав рахунок за Нестину ніч у місті. Пляшки рідкісних вин, вибагливі смаколики, ігрові борги…

Фейра понурила погляд на свою тарілку й сиділа так, доки на яєчню не закрапали тихі сльози.

Кассіан знав, що в них уже були розмови — і сварки — з приводу Нести. З приводу того, чи дати їй час, щоб зцілитися, бо всі спочатку були впевнені в такому зціленні та в тому, що варто втрутитись. Але тепер, коли Фейра плакала за столом, він розумів, що бачить своєрідний зламний момент. Момент прийняття, коли надії втрачено.

Лише завдяки всім тренуванням, усім жахіттям, що їх він пережив на полі бою та поза битвами, Кассіан зумів не видати обличчям таку саму руйнівну печаль.

Різ тоді накрив руку Фейри своєю, втішаючи, потиснув її пальці й подивився спочатку на Азріеля, а потім на Кассіана, викладаючи їм свій план. Який, схоже, тримав напоготові вже досить довго.

Десь на середині його промови зайшла Елейн. Вона від світанку працювала в садах маєтку і з сумом вислухала Різа, який пояснив їй ситуацію.

Фейра, схоже, просто не могла говорити. Але погляд Елейн залишався непорушним, доки вона слухала Різа.

Потім Різ викликав Амрен з її крихітної квартири на горищі будинку на іншому березі річки. Фейра наполягала, що наказ має прозвучати від Амрен, а не від Різа, бо це дасть змогу зберегти бодай якийсь сімейний зв’язок між Різом та її сестрою.

Кассіан сумнівався в тому, чи той зв’язок узагалі колись існував, але Різ погодився, опустився навколішки біля Фейри, витираючи доріжки сліз на її щоках і цілуючи в скроню. Решта тоді вийшли з-за столу, залишаючи Вищих Лорда і Леді наодинці.

За кілька хвилин Кассіан злетів тоді в небо, аби буйні вітри винесли всі думки з його голови, а пронизливий холод остудив серце, яке заходилося шалено калатати. Зустріч, що намічалася, і її наслідки… все це мало відбуватися надто ускладнено.

Амрен, як погодились усі, завжди була однією з небагатьох осіб, котрі могли якось достукатися до Нести. І кого Неста хай трохи, але боялася. Хто розумів, ким є Неста за своїм єством. Амрен була єдина, з ким Неста розмовляла після війни. І навряд чи саме той факт сприяв тому, що протягом минулого місяця відразу після їхньої сварки на баржі поведінка Нести різко й круто покотилася вниз. Тепер вона мала ось такий вигляд…

— Перший варіант, — заговорила далі Амрен, підіймаючи пальчик, — ти можеш перебратися в Дім Вітру, тренуватися з Кассіаном уранці, удень працювати в бібліотеці. Не вважай себе ув’язненою. Та ніхто не стане літати чи розсіюватися з тобою до міста. Якщо захочеш прогулятися туди ногами, прошу. Це, звичайно, коли ти готова долати тисячу сходинок від Дому. — В очах Амрен сяяв відвертий виклик. — А як нашкребеш кілька мідяків, можеш навіть купити собі випивку. Якщо дотримуватимешся цього плану, ми за кілька місяців переглянемо, де і як ти житимеш.

— А другий варіант? — запитала Неста.

Мати всевишня, ця жінка… Ця фейрі, бо людською жінкою вона вже не була.

Кассіан знав дуже, дуже мало осіб, здатних суперечити Амрен і Різові. Та й ті не зуміли б зробити цього, стоячи в одній з ними кімнаті. Не кажучи вже про кількість отрути в тоні.

— Ти повертаєшся в землі людей.

Сама Амрен пропонувала кілька днів у темниці Кам’яного Міста, але Фейра відповіла, що світ людей стане більш ніж просто темницею для такої, як Неста.

Для такої, як Фейра, — теж. І для Елейн.

Бо троє сестер були тепер Вищими Фе з неймовірною силою, але тільки Фейрина магія виявлялася назовні. Навіть Амрен не знала, чи залишилися сили в Нести та Елейн. Котел подарував їм унікальні магічні здібності, відмінні від доступних іншим Вищим Фе: дар провидіння Елейн і дар… Кассіан гадки не мав, як назвати силу Нести. Не знав, чи взагалі та сила була даром — чи Неста відібрала магію силоміць.

Срібне полум’я та відчуття наближення смерті, груба сила, яку він бачив спрямованою на короля Гайберну. Хай би чим та магія була, вона достоту надійшла з-поза меж звичайного набору дарів фейрі.

Світ людей для всіх сестер залишився позаду. Вони не могли повернутися. Щодо того, що всіх трьох сестер вважали героїнями війни, і то заслужено, кожну за власні досягнення, — людям було байдуже. Вони трималися б якнайдалі від трьох, доки щось не спровокує їх на насильство. Тому так, фактично Неста могла б повернутися в землі людей, але там не знайшла б ані друзів, ані теплої зустрічі, ані міста, яке погодилося б її прийняти. Навіть якби їй пощастило знайти собі якесь житло, на цьому б усе й скінчилося, бо місце, де вона оселилася б, стало б для неї в’язницею під охороною людських забобонів.

Неста розвернулася до Фейри, несвідомо вишкіряючи зуби.

— І це мої єдині варіанти?

— Мені… — Фейра затнулася, зупинивши те, що вихоплювалося назовні, «мені шкода», і розправила плечі. Стала Вищою Леді Двору Ночі, хай і без своєї чорної корони, вдягнена у старий Різів светр.

— Так.

— Ти не маєш права!

— Я…

І тут Неста вибухнула:

— Ти затягла мене в це багно, у це жахливе місце. Це ти винна в тому, що я тепер така, що я застрягла тут…

Фейра здригнулася. А Різова лють стала густою, майже матеріальною, пульсом нічної сили, від якої Кассіан увесь зібгався, бо воїнські інстинкти заволали йому: «Будь напоготові».

— Досить, — видихнула Фейра.

Неста змигнула.

Фейра проковтнула клубок у горлі, але не відступила.

— На цьому край. Ти переїздиш до Дому, ти тренуватимешся і працюватимеш, і мені байдуже до твоїх уїдливих коментарів про мою провину. Ти це зробиш.

— Елейн повинна мати змогу зі мною бачитись…

— Елейн кілька годин тому з усім погодилась. І наразі пакує твої речі. Вони чекатимуть на тебе в Домі.

Неста відсахнулася.

Фейра не відступила.

— Елейн знає, як із тобою зв’язатися. Якщо вона захоче провідати тебе в Домі Вітру, то завжди зможе це зробити. Один із нас радо її туди віднесе.

Невимовлені слова так і зависли між ними в повітрі, такі важкі та незграбні, що Кассіан вирішив розвіяти атмосферу.

— Обіцяю не кусатися.

Верхня Нестина губа хижо смикнулася вгору, коли вона розвернулася до нього.

— Підозрюю, це була твоя ідея…

— Маєш рацію, — збрехав він, посміхаючись. — На нас чекає прекрасний час наодинці.

І вірогідність одне одного повбивати.

— Я хочу поговорити із сестрою. Сам на сам, — з наказом у голосі промовила Неста.

Кассіан глянув на Різа, який міряв Несту роздумливим поглядом. Отим, яким кілька разів протягом минулих століть міряв самого Кассіана. Тож Кассіан анітрохи не заздрив Несті.

Проте Вищий Лорд Двору Ночі кивнув:

— Ми будемо в коридорі.

Кассіанові пальці стислися в кулак від образливого підтексту: вони ж бо не довіряли Несті аж так, щоб відійти далі, попри щит, який прикривав Фейру. Раціональність і логіка воїна в ньому погоджувались із цим. І все одно Нестині очі спалахнули, коли вона водночас із Кассіаном зрозуміла підтекст.

Судячи з того, як Фейра зчепила зуби, їй теж не сподобався цей тонкий штрик. Він аж ніяк не полегшував спроби переконати Несту в тому, що все, ними зроблене, спрямоване на те, аби допомогти їй… Різ напевне отримає свою частку заслужених словесних ляпасів. Але пізніше.

Кассіан дочекався, коли підіймуться Різ й Амрен, а потім рушив із кімнати останнім, услід за ними. Різ, дотримуючись слова, відійшов на три кроки від дверей і прихилився плечем до стіни.

Скопіювавши його позу, Кассіан звернувся до Амрен:

— Я й не знав, що у нас є такі закони стосовно тих, хто входить до нашого Двору.

— А їх і нема.

Амрен замилувалася своїми пофарбованими в червоний колір нігтиками.

Кассіан ледь чутно вилаявся.

Різ сухо посміхався. Кассіанові залишалося тільки насупити брови в бік зачинених дверей і молитися про себе, аби Неста не накоїла якоїсь дурні.

***

Неста тримала спину прямою й до болю напруженою. Вона ще ніколи в житті не ненавиділа так сильно когось, як от тепер їх усіх. Хіба ще короля Гайберну.

Отже, вони говорили про неї за її спиною, затаврували її негідною та неслухняною і…

— Раніше тобі було байдуже, — сказала Неста. — Чому зараз ні?

Фейра покрутила на пальці свою срібну обручку із сапфірами.

— Я вже казала тобі, мені ніколи не було байдуже. Ми… усі ми… не раз говорили про це. Про тебе. Ми… Я вирішила, що краще буде дати тобі час і спокій.

— І що Елейн тобі на це сказала?

Частина Нестиної душі не хотіла цього знати.

Фейра стиснула губи.

— Зараз ідеться не про Елейн. До того ж, як мені відомо, останнім часом ти й з нею не бачишся.

Неста не усвідомлювала, що за нею стежать аж так пильно. Вона так і не пояснила Фейрі (не знайшла потрібних для цього слів), чому так віддалилася від усіх. Елейн було викрадено Котлом, а потім Фейра й Азріель її врятували. Але жах досі переслідував Несту вві сні й наяву: спогади про те, як відчувалися ті моменти після зазивного, спокусливого поклику Котла й усвідомлення, що кличе він Елейн, а не її чи Фейру. Як відчувалася мить, коли вона побачила спорожнілий намет Елейн і покинутий синій плащ. А відтоді все ставало тільки гірше й гірше.

«У вас свої життя, а в мене своє», — сказала вона Елейн минулого Зимового Сонцестояння. Знаючи, утім, як глибоко ранить свою сестру, але просто більше не спроможна жити з тим постійним пронизливим жахіттям спогадів. З образами, які раз у раз виринали перед очима: покинутий плащ, крижані води Котла, понівечений Кассіан, який повзе до неї, хрускіт батькової шиї…

— Я зробила це, бо справді вірила, що ти можеш змінитися. Я хотіла дати тобі простір і час, бо ти спочатку кидалася на всіх, хто підходив до тебе близько, але ж ти навіть не спробувала.

«Тож, може, ти знайдеш у собі сили цьогоріч докласти трохи більше зусиль?» Кассіанові слова, вимовлені дев’ять місяців тому на слизькій від свіжого льоду бруківці за кілька кварталів звідси, анітрохи не зблякли в пам’яті Нести.

«Зусиль?» Іншої відповіді просто не спало їй тоді на думку.

«Я знаю, що це незнайоме тобі поняття».

І ось тоді вона не стримала люті.

«Навіщо мені докладати зусиль? Мене силоміць затягнули в цей ваш світ, у цей Двір».

«То вирушай деінде».

І вона проковтнула готову вихопитися з язика відповідь: «Мені нема куди йти».

То була правда. Вона не мала ані найменшого бажання повертатися до світу людей. Направду вона ніколи не почувалася там як удома. А цей дивний новий світ Фейрі… Неста могла б прийняти своє інакше, змінене тіло, той факт, що вона назавжди змінилася і втратила свою людськість, але й у цьому новому світі не бачила собі місця. Саме це усвідомлення вона намагалася втопити у випивці, музиці й картах, з тією самою частотою, з якою користувалася ними, щоб притишити силу, яка звивалася глибоко всередині її єства.

Фейра повела далі:

— Ти ж бо весь цей час тільки те й робила, що тринькала наші гроші.

— Гроші твого судженого. — Ще один спалах болю. Кров Нести заспівала від цього прямого удару. — Дякую тобі красно за те, що відволіклася від свого гніздечка й покупок для нього, щоб згадати про мене.

— У цьому домі я зробила кімнату і для тебе. Я просила тебе допомогти мені її обставити. Ти сказала мені відчепитися.

— І з якого б дива мені колись захотілося б лишитися в цьому домі?

У місці, де вона могла зблизька дивитися, які вони щасливі, як жоден із них не понівечений війною, принаймні тією мірою, якою вона сама. Неста була так близько до того, щоб стати частиною всього цього… їхнього кола. Вона тримала їхні руки в той ранок фінальної битви й справді вірила, що всі вони можуть вижити.

А вдень дізналася з болісною чіткістю, як жорстоко все це можуть відібрати. Дізналася, чого насправді варті надія, радість і любов. І ніколи більше не хотіла стикатися з такою ціною. Ніколи не хотіла відчувати те, пережите на залитій кров’ю галявині під хихотіння короля Гайберну. Її сили було замало для порятунку. І Неста відтоді гадала, що мститься тій силі, карає її за нездатність, тримаючи глибоко в собі.

— З того дива, що ти моя сестра, — відповіла Фейра.

— Так, і ти завжди жертвуєш собою заради нас, своєї маленької смертної родинки…

— Минулої ночі ти витратила п’ятсот золотих монет! — вибухнула Фейра, підхопившись на ноги, щоб нервово заходити перед каміном. — Ти хоч уявляєш, які це гроші? Ти усвідомлюєш, як мені було соромно, коли вранці я отримала твій рахунок і мої друзі… моя родина… змушені були про все це чути?

Неста ненавиділа це слово. Термін, який Фейра вибрала для свого Двору. Вибрала так, наче в родині Арчерон усе було так погано, що Фейра змушена була шукати собі нову. І вона обрала собі нову. Власну. Неста загнала нігті в долоні, стискаючи кулаки, щоб одним болем зменшити інший, що у грудях.

А Фейра говорила далі:

— Чути не тільки про суму в тому рахунку, але й усе, на що ти витратила…

— То направду йдеться про твоє бажання зберегти обличчя…

— Насправді йдеться про те, який вигляд маю я, і Різ, і увесь мій Двір, коли моя клята сестричка витрачає гроші на вино та ігри, не роблячи нічого на користь цього міста! Якщо мою сестру не вдається контролювати, яке право ми маємо керувати всіма іншими?

— Я не власність, яку ви можете контролювати, — крижаним тоном відрубала Неста.

Усе її життя від самого народження контролювали інші люди. Усе, що відбувалося, відбувалося з нею, а щоразу, коли Неста пробувала залучити бодай дрібку контролю, ту вибивали в неї з рук — і Неста ненавиділа це дужче, ніж короля Гайберну.

— Саме тому ти тренуватимешся в Гавані Вітрів. Там ти навчишся контролювати себе.

— Я туди не піду.

— Підеш, хай навіть тебе доведеться зв’язати й тягнути туди силою. Ти вчитимешся в Кассіана й робитимеш усе, що від тебе знадобиться Клото в бібліотеці.

Неста силоміць заблокувала спогад — про темні глибини бібліотеки й прадавнього монстра, який там мешкав. Той монстр урятував їх від пахолків Гайберну, авжеж, але… Вона відмовлялася про це думати.

— Ти поважатимеш її та інших жриць у бібліотеці, — правила своє Фейра. — І ніколи не створюватимеш їм ніяких проблем. У свій вільний час можеш робити що хочеш. У Домі.

Розпечена лють пульсувала в жилах Нести так сильно, що вона майже не чула справжнього вогню в каміні, біля якого походжала її сестра. І раділа цьому ревінню в голові, завдяки якому не чула тріскання полін у вогні, такого схожого на звук, з яким зламалася батькова шия… саме тому вона й не хотіла вогню в каміні власної оселі.

— Ти не маєш жодного права зачиняти мою квартиру, брати мої речі…

— Які речі? Кілька суконь і зогнилу їжу? — Неста не встигла навіть замислитися, звідки Фейрі про це відомо. Бо сестра вже вела далі: — Я наказала демонтувати увесь будинок.

— Ти не насмілишся!

— Усе вже зроблено. Різ поговорив з лордом. Будинок знесуть і на його місці збудують притулок для сімей, котрі досі лишаються без житла через війну.

Неста спробувала стримати своє зірване дихання. Один із небагатьох виборів, які вона здійснила сама і для себе… його просто вкрали. Сестрі, здавалося, було байдуже. Фейра завжди була сама собі хазяйкою. І завжди здобувала бажане. А тепер, схоже, здобуде знову.

— Я ніколи більше з тобою не розмовлятиму, — прошипіла Неста.

— Гаразд. Говоритимеш натомість із Кассіаном і жрицями.

Ні, обрáзами від цього було не відбитися.

— Я не буду твоєю полонянкою…

— Не будеш. Ти вільна йти куди забажаєш. Як і сказала Амрен, у тебе є право залишати Дім. Якщо зумієш подолати ті десять тисяч сходинок. — Очі Фейри сяйнули. — Але я більше не платитиму за те, що ти себе нищиш.

Нищиш себе. Тиша загуділа у вухах Нести, хвилею пронеслася над внутрішнім вогнем, погасивши його, скувала неймовірну лють. Цілковита, крижана тиша.

Неста навчилася з нею жити, із цією тишею, що народилася в момент смерті її батька й стала душити її кілька днів по тому, коли в батьковому кабінеті напівзруйнованого маєтку вона знайшла одну з його жалюгідних вирізьблених із дерева фігурок. Несті хотілося кричати, кричати і кричати, але навколо було забагато народу. Вона тримала все в собі аж до кінця зустрічі з усіма тими героями війни. І тільки потім дозволила собі впасти. У бездонну яму цієї тиші.

— Інші чекають, — нагадала Фейра. — Елейн уже мала все закінчити.

— Я хочу поговорити з нею.

— Вона прийде до тебе, коли буде готова до візиту.

Неста зустрілася з важким поглядом сестри.

Очі Фейри зблиснули:

— Чи ти гадала, я не знаю, чому ти відштовхнула від себе навіть Елейн?

Неста не хотіла про це говорити. Про той факт, що це завжди були вона й Елейн. А тепер якимось чином це перетворилося на Фейру й Елейн.

Амрен зробила те саме. І чітко дала це зрозуміти тоді, на баржі.

Несті стало начхати на те, що під час війни з Гайберном і в неї виник тоненький зв’язок із Фейрою, гартований спільною метою: захистити Елейн, урятувати людські землі. Тепер вона зрозуміла, що все це було лише відмовками, геть не гідними прикрити те, що зараз кипіло й вирувало в її серці.

Вона навіть не завдала собі клопоту відповісти, і Фейра більше не заговорила до неї, коли Неста рушила геть.

Ніщо у світі більше не зв’язувало сестер.

Розділ 3

Кассіан спостерігав за тим, як Різенд ретельно розмішує свій чай.

Ту саму виважену чіткість, з якою зараз рухалась ложечка, Кассіан зазвичай бачив, коли Різ рубав їхніх ворогів.

Вони сиділи в кабінеті Вищого Лорда, освітленому скляними зеленими лампами й важким кованим канделябром. Двоповерховий атріум у північному кінці ділового крила маєтку, як називала його Фейра.

У кабінеті був основний поверх — декорований сплетеними вручну синіми килимами, які Фейра особисто ходила вибирати з розмаїття пропозицій митців у Цезере, з двома зонами, де можна було сидіти, Різовим столом і довжелезними столами-двійнятами біля книжкових полиць. У дальньому кінці кімнати невеличка платформа вела до широкого й високого алькова, теж обрамленого книжками, у центрі якого стояла величезна чинна модель їхнього світу, а навколо кружляли зірки, планети і ще якісь чудернацькі штукенції, про які Кассіанові колись намагалися розповідати, доки він не вирішив, що штукенції ці надто нудні й краще ігнорувати їх існування.

Азріель, звичайно, був від них у захваті. Різ сам створив цю модель кілька століть тому. Вона не лише відстежувала сонце, але й показувала час, якимось чином допомагаючи Різові міркувати над буттям за межами їхнього світу й усіляким іншим, про що Кассіан забував, тільки-но почує.

У мезоніні, до якого можна було піднятися вигадливими спіральними кованими сходами, що починалися ліворуч від входу, були ще книжки — тисячі їх лише в мезоніні — кілька скляних шафок, повних таких тонких і крихких предметів, що Кассіан намагався триматися від них подалі (побоюючись щось зламати «своїми ведмежими лапами», як описувала його руки Мор), і кілька картин Фейри.

Їх і на нижньому рівні було багатенько, деякі висіли в тіні, згідно із задумом, а інші підкреслювали промені світла, що відбивалися від річки, до якої пролягав похилий моріжок. Від таланту Вищої Леді ловити красу світу Кассіан буквально завмирав. Від її картин йому іноді ставало моторошно. Бо істини, які вона малювала, не завжди були приємні.

Кілька разів він заходив до її студії подивитися, як вона малює. І вона, на диво, йому дозволила.

Під час його першого візиту Фейра напружено працювала за мольбертом. Виписувала те, у чому він розпізнав хворобливо виснажену грудну клітку, таку худу, що він міг полічити майже всі кістки. А потім помітив знайому родиму пляму на болісно худому лівому передпліччі поряд із тими ребрами й перевів погляд на ту саму пляму, сховану між татуювань на витягнутій руці з пензлем. Кассіан тоді лиш кивнув їй, позначаючи, що зрозумів.

Сам він ніколи не був такий худий, як Фейра в її злиденні роки, але розумів і відчував голод у кожному рухові пензля. І відчай. І тужливу спустошеність, відчутну в тих мазках сірого, блакитного і хворобливо блідого білого. Відчай дихав з темної ями тла за написаними торсом і рукою. Смерть вороном чатувала на скору здобич, тримаючись неподалік.

Кассіан багато думав про ту картину в наступні дні: про те, які відчуття та спричиняла і як близько всі вони були до того, щоб втратити свою Вищу Леді ще до знайомства з нею.

Різ закінчив помішувати свій чай і з жахливою обережністю відклав ту ложечку.

Кассіан підвів погляд на портрет за величезним столом свого Вищого Лорда. Золоті кульки зачарованих світильників були розташовані так, щоб портрет здавався живим, сяяв зсередини.

Обличчя Фейри — автопортрет — ніби сміялося з нього. І з судженого, який сидів до неї спиною. Щоб наглядати за ним, як казав Різ.

Кассіан молився всім богам, щоб ті наглянули за ним, коли Різ відпив чаю і сказав:

— Ти готовий?

Він відкинувся на спинку крісла:

— Я вже не раз приводив молодих воїнів до тями й привчав до дисципліни.

Фіолетові очі Різа сяйнули.

— Неста тобі не молодий бичок, що пробує межі дозволеного.

— Я зможу з нею впоратися.

Різ розглядав свій чай.

А Кассіан упізнавав цей погляд і вираз обличчя. Серйозний, бентежно спокійний вираз.

— Навесні ти чудово впорався з поверненням іллірійців до ладу й порядку.

Кассіан напружився. Він передчував цю розмову відтоді, як провів чотири місяці з іллірійцями, замиряючи гострі моменти між групами, котрі ворогували, роблячи все, щоб належним чином подбали про сім’ї, які втратили батьків, братів і чоловіків, щоб усі знали, що він завжди на місці, ладний допомогти й вислухати, а також — щоб навіть дубоголові допетрали: якщо хтось підніматиме хвоста на Різа, доведеться тому каятися.

Кривавий Ритуал минулої весни допоміг позбавитися найгірших із них, зокрема паливоди Келлона, чия пиха не зуміла компенсувати хирлявої підготовки й поклала його в землю за кілька кілометрів до підніжжя Раміелі. Те, з яким полегшенням Кассіан зітхнув, коли дізнався про смерть молодого розбишаки, потроху крапало йому на сумління, проте незабаром після цього іллірійці припинили каламутити воду. Кассіан мав урешті час на відновлення їхніх лав, на перевірку тренувань найбільш перспективних молодих воїнів, на стеження за тим, щоб ветерани не втрачали форми й ладні були до нових боїв. Потреба поповнити лави бійців дала іллірійцям завдання, на якому ті могли зосередитися, — і Кассіан знав, що додати до тієї зосередженості зможе хіба кілька інспекцій та нарад.

Тож тепер іллірійці замирилися — наскільки це можливо для воїнського суспільства — і зосередилися на безперервних тренуваннях. Чого й хотів Різ.

Не лише через те, що бунт став би справжньою катастрофою. Була й інша причина. Та, яку, Кассіан знав це, Різ і збирався озвучити.

— Гадаю, настав слушний час для збільшення твоєї відповідальності.

Кассіан скривився. Почалося.

Різ засміявся.

— Ти ж не збираєшся мені заявити, ніби не розумів, що ситуація з іллірійцями була лише перевіркою?

— Я на це сподівався, — буркнув Кассіан, підбираючи крила.

Різ усміхнувся, але відразу посерйознішав.

— Неста не буде перевіркою. Вона… інакша.

— Я знаю.

Він знав це ще до того, як її було Створено. А після того жахливого дня в Гайберні… Йому не до снаги забути слова, які Косторіз прошепотів йому у В’язниці.

«Лорде Кривавої Битви, а чи хочеш, щоб я розповів тобі про те, що шепочуть мені скелі, темрява і море за ними? О, як вони здригалися від страху на своєму острові по той бік моря! Як вони тремтіли, коли вона виринула. Вона забрала дещо… дуже дорогоцінне. Вирвала це зубами. Що ти розбудив того дня в Гайберні, принце бастардів?»

Те останнє запитання не давало йому спати частіше, ніж Кассіан волів визнати.

Та зараз він змусив себе сказати:

— Ми не бачили ані проблиску її сили від часів війни. Можна навіть припустити, що та зникла водночас зі знищенням Котла.

— Або припустити, що сила заснула так само, як спить нині Котел, безпечно схований на Кретеї з Дрейконом і Міріам. І що ця сила може прокинутися будь-якої миті.

Кассіанову спину пробрало холодом. Він повністю довіряв принцові серафимів і його напівсмертній подрузі в усьому, що стосувалося переховування Котла, але якщо його сила прокинеться, то ні вони, ні хто інший не в змозі будуть ту силу стримати.

— Будь обережним, — сказав Різ.

— Ти говориш так, ніби боїшся її.

— Боюся.

Кассіан моргнув.

Різ скинув бровою.

— А чого, як гадаєш, сьогодні вранці я відправив за нею саме тебе?

Кассіан похитав головою, не в змозі стримати сміху. Різ усміхнувся, відкинувся на своєму сидінні, закинув за голову руки зі сплетеними пальцями.

— Тобі треба частіше вибиратися на тренувальні ринги, брате. — Кассіан зміряв поглядом могутню статуру друга. — Ти ж бо не хочеш, щоб суджена знайшла собі якісь м’якенькі місцинки?

— Коли я поряд із нею, м’яких місцинок не залишається, — відповів Різ, і Кассіан знову засміявся.

— Фейра надере тобі дупу за сказане сьогодні?

— Я вже відпустив усіх слуг на весь день, щоб ти міг забрати Несту в Дім.

— Гадаю, слуги давно вже звикли слухати ваші сварки.

Коли Різ заступав за певні межі, Фейра справді ніколи не зволікала з доганами.

Різ хитро всміхнувся.

— Свідки мені не потрібні геть не в плані сварок.

Кассіан відповів на усмішку, попри те що всередині ворухнулось дещо схоже на заздрість. Ні, він не заздрив їхньому щастю — зовсім ні. І досить часто, побачивши радість на Різовому обличчі, Кассіан швидко проминав його, аби не розплакатися від того, як довго брат чекав на своє кохання, як важко його заслужив. Різ знову і знову кидався в битви за таке майбутнє з Фейрою. Заради цього.

Але іноді, коли Кассіан бачив цей зв’язок суджених, цей портрет над столом і цей будинок, він просто… хотів такого.

Годинник пробив пів на одинадцяту, і Кассіан підвівся.

— Насолоджуйтеся своїми «не сварками».

— Кассіане. — Тон Різа змусив його зупинитись. Братове обличчя було зважено спокійне. — Ти не спитав мене про збільшення обов’язків, яке я маю для тебе на думці.

— Я вирішив, що Неста — ще той обов’язок, — ухилився він.

Різ відповів поглядом, який свідчив про те, що він усе розуміє.

— Але ти здатний на більше.

— Я твій генерал. Хіба цього не досить?

— А тобі — досить?

«Атож», — мало не сказав він. Але зрозумів, що вагається.

— Так, я бачу, що ти зволікаєш, — помітив і Різ. Кассіан спробував похапцем поставити ментальні щити, але збагнув, що вони від початку стояли на місці. Різ усміхався, наче вдоволений кіт. — Брате, у тебе досі на обличчі все пишеться, — проворкотів Різ. Але веселість його виразу швидко зблякла. — У нас із Азріелем є причини вважати, що людські королеви знову щось затівають, бо видно, як вони весь час плетуть інтриги. І ти потрібен мені, щоб перевірити це. Розібратися.

— То ми тепер міняємося ролями? Азріель поведе іллірійців у битву?

— Не вдавай дурника, — холодно відрубав Різ.

Кассіан закотив очі. Вони обидва знали, що Азріель радше розпустить і знищить Іллірію, аніж допоможе. Спроби переконати їхнього брата в тому, що іллірійці — вартий порятунку народ, досі були причиною їхніх сварок.

— Азріель нині нахапався більше завдань і жонглює ними вправніше, ніж зізнається. Я не стану навішувати на нього ще й це питання. І це твоє завдання йому допоможе. — Різ виклично всміхнувся. — А ще покаже нам усім, із чого ти насправді зліплений.

— Ти хочеш, щоб я зіграв шпигуна?

— Є й інші способи дістати інформацію, Кассе, не тільки підглядати в замкові шпарини. Азріель не придворний. Він працює з тіней. А мені потрібен хтось… мені потрібен ти, і то на видноті. Мор ознайомить тебе з деталями. Вона сьогодні повертається з Валлаану.

— Я теж не придворний. Ти це знаєш. — І від самої думки про це в Кассіана запекло в животі.

— Злякався?

Кассіан дав змогу Сифонам на тильному боці долонь замерехтіти внутрішнім вогнем.

— То я мушу розібратися із цими королевами на додачу до тренувань Нести?

Різ відкинувся на спинку крісла, і його мовчання бриніло підтвердженням. Кассіан дійшов до зачинених подвійних дверей, складаючи про себе довгеньку лайливу літанію.

— То на нас чекають кілька дуже довгих місяців.

Він уже майже вийшов, коли Різ тихо відповів:

— Особливо на тебе.

***

— Ти зберегла свій шкіряний обладунок з війни? — спитав Кассіан у Нести замість привітання, заходячи у фоє. — Завтра він стане тобі в пригоді.

— Я попросила Елейн спакувати для неї крицю, — відповіла Фейра від сходів, на яких умостилася, навіть не глянувши на сестру, яка з неймовірно прямою спиною стояла біля їх підніжжя.

Кассіанові стало цікаво, чи помітила Вища Леді відсутність слуг. Прихована в очах Фейри усмішка сказала йому, що не просто помітила. Але й чудово розуміла, що чекає на неї за кілька хвилин.

Дякувати богам, він ось-ось забереться звідси. Щоб не чути Різа, доведеться летіти чи не до моря. Щоб не відчувати його сили, коли той…

Кассіан зупинив себе, обриваючи думку. Вони з братами давно вже не були тими дурними молодиками, які злягалися з усіма хоч як зацікавленими в тому жінками і часто в одній кімнаті. Між тими часами й тим, ким вони стали тепер, пролягала прірва. І Кассіан не хотів її скорочувати.

Неста лише схрестила руки на грудях.

— Ти перенесеш нас у Дім? — спитав він у Фейри.

І ніби у відповідь на це запитання за його спиною озвалася Мор:

— Я перенесу. — Вона підморгнула Фейрі. — У неї зараз особлива й особиста аудієнція з Різі.

Кассіан усміхнувся, коли Мор увійшла до фоє з житлового крила.

— А я гадав, що ти не повернешся до обіду.

Кассіан розпростер руки й пригорнув її міцними обіймами. Золоте волосся Мор, що спадало хвилями аж до талії, пахло холодним морем.

Вона теж його обійняла.

— Не хотілося чекати так довго. Валлаан уже до коліна в снігу. А мені закортіло під сонечко.

Кассіан відсторонився, щоб подивитися в її прекрасне обличчя, таке знайоме йому, наче власне. Карі очі Мор попри радісні слова залишалися присмерковими.

— Щось сталося?

Фейра підвелася зі сходинки, теж відчувши напруження.

— Нічого, — відповіла Мор, перекидаючи волосся через плече.

— Брехуха.

— Я все розповім пізніше, — уточнила Мор й озирнулася на Несту. — А тобі раджу завтра надіти шкіряний обладунок. Під час тренувань у Гавані Вітрів це врятує тебе від холоду.

Неста змірила її знудженим крижаним поглядом.

Мор відповіла сяйливою усмішкою.

Фейра розцінила цей момент як слушний, щоб встати й зупинитися між ними. Різів щит досі огортав її міцною крицею. Попри те що за хвилину вона з ним буде більш ніж близькою…

— Сьогодні ми дамо тобі час облаштуватися в Домі. Ти зможеш розпакувати речі. Відпочити, якщо захочеш.

Неста нічого на те не відповіла.

Кассіан запустив пальці у своє волосся. Котел їх всіх помилуй… Різ чекав від нього політичних ігор у той час, як він не в змозі впоратись ось із цим?

Мор усміхнулася, ніби прочитала думки на його обличчі.

— До речі, вітаю з підвищенням. — Вона похитала головою. — Кассіан придворний. Не уявляла навіть, що доживу до такого.

Фейра захихотіла. Але погляд Нести ковзнув до нього — здивований, пильний.

І Кассіан, аби тільки випередити її зі штриком, ляпнув сам:

— Досі бастард і нікчема, не хвилюйся.

Неста закусила губу.

— Скоро поговоримо, — обережно звернулася до неї Фейра.

Сестра знову не відповіла.

Схоже було, що вона вирішила взагалі не розмовляти з Фейрою. То принаймні вона йшла з ним із власної волі.

Майже з власної.

— Прошу? — сказала Мор, пропонуючи їм свої лікті.

Неста, бліда, неймовірно худа, з палахкими очима, втупилася в підлогу.

Фейра з ним ззирнулася. І того погляду було достатньо, щоб переказати все, про що вона його просила.

Неста проминула сестру, вхопилася за передпліччя Мор, вдивляючись кудись у стіну.

Мор скривилася, глянувши на нього, але Кассіан не насмілився відповісти гримасою. Неста не дивилася на них, але, він був певен, бачила, чула та зважала на все навколо.

Тому він просто взяв Мор за другу руку й підморгнув Фейрі, перш ніж усі вони зникли у вітрі й темряві.

***

Мор розсіяла їх у небо просто над Домом Вітру.

І перш ніж Неста відчула ривок вільного падіння, вона вже була на руках у Кассіана, а він, широко розкинувши крила, летів до кам’яної веранди. Вона вже дуже давно не була в нього на руках і не бачила міста таким маленьким унизу під собою.

Він міг би прилетіти сюди з ними обома, зрозуміла Неста, коли той приземлився, а Мор, яка просто падала, помахала їм рукою і зникла. Правила Дому були прості: ніхто не міг розвіятися безпосередньо в нього, від цього захищали нашарування складних чарів, тому на вибір залишалося три варіанти: або піднятися пішки, долаючи десять тисяч сходинок, або розсіятися та впасти з жахливої висоти на веранду — найімовірніше, ламаючи собі кістки, — або розсіятися на межі чарів із кимось, хто має крила, та пролетіти разом решту шляху. Але опинитися в Кассіанових обіймах… Неста радше ризикнула б переламати собі всі кістки, стрибнувши на веранду. На щастя, політ тривав кілька секунд.

І вона відштовхнулася від нього тієї самої миті, як ноги торкнулися витертого каміння. Кассіан відпустив Несту, згорнув крила й прихилився до перил. За його спиною внизу мерехтів Веларіс.

Минулого року Неста провела тут чимало тижнів — увесь той жахливий період після перетворення на Фе, коли вона благала Елейн бодай якось натякнути на бажання жити. Вона майже не спала тоді через страх, що Елейн просто зійде у прірву із цієї веранди, чи ступить крок за одне із численних вікон, чи просто кинеться з отих десяти тисяч сходинок…

Горло стиснуло напливом спогадів та емоцій, які пробудив краєвид: мерехтлива стрічка Сидри далеко-далеко внизу, палац із червоного каменю, вбудований у схил гори з пласкою вершиною.

Неста сховала руки глибоко в кишені, жалкуючи, що не погодилася на теплі рукавички, що їх настирливо пропонувала Фейра. А вона відмовилась. Мовчки відмовилась, бо досі не озвалася до сестри ані словом, відколи вони вийшли з того кабінету.

Почасти тому, що Неста боялася слів, котрі могли вихопитися з неї.

Кілька довгих секунд Неста й Кассіан мовчки дивились одне на одного. Вітер тріпав його темне волосся, підстрижене нині до плечей, — але він не зважав на холод, особливо пронизливий тут, високо над містом. Жодної реакції, ніби він стояв у полі під літнім сонечком. А Неста докладала всіх зусиль, аби зуби цокотінням самі себе не повибивали.

— Ти житимеш у своїй давній кімнаті, — озвався нарешті Кассіан.

«Своїй» — ніби вона справді мала стосунок до цього місця. Чи якогось іншого.

— Моя кімната буде на поверх вище.

— І навіщо мені це знати? — забриніли слова ніби своєю власною волею.

Він рушив до скляних дверей, які вели всередину гори.

— Щоб знала, куди йти, якщо тобі насниться кошмар і ти захочеш, аби тобі прочитали казочку, — протягнув він, майже усміхаючись. — Або одну з тих сороміцьких книжок, які ти так полюбляєш.

У неї сердито затріпотіли ніздрі. Але Неста пройшла у двері, які він для неї розчинив, і ледь стримала полегшене зітхання, коли її огорнуло приємне тепло червоних кам’яних стін. Її нового помешкання. Місця для сну.

Бо це місце не було її домом. Так само, як не була ним та орендована квартирка. І новий розкішний батьків маєток, доки його не знищив Гайберн. І стара халупа, і розкішний будинок до неї… Себто «дім» для неї було чужим і незнайомим словом.

Проте вона добре знала цей поверх Дому Вітру: їдальня ліворуч, а праворуч сходи, якими можна спуститися на два яруси до її поверху, ще нижче — кухні. А глибше, неймовірно глибше від них — бібліотека.

Несті було байдуже, де залишатись, єдине, що тішило, — близькість до маленької приватної бібліотеки, яка теж була на її поверсі. Саме там вона вперше відкрила для себе ті «сороміцькі», за визначенням Кассіана, книжки. І протягом тих страшних тижнів прочитала кілька десятків, розпачливо хапаючись бодай за якусь соломинку, що допомогла б не розсипатися, не заволати від того, що зробили з її тілом, з її життям, з Елейн.

Елейн, яка відмовлялася їсти, говорити, узагалі якось реагувати.

Елейн, що в якийсь спосіб першою з них зуміла пристосуватися.

У місяці до війни й під час війни Несті це якось вдавалося. Вона входила в цей світ, до цього народу, вона починала бачити в ньому майбутнє.

Допоки її не вполювали король Гайберну й Котел.

Допоки вона не зрозуміла, що всіх, до кого вона небайдужа, використовуватимуть, аби завдати їй болю, зламати її, загнати в пастку.

До тієї останньої битви, коли вона не зуміла врятувати від смерті тисячу іллірійців, а врятувала лише одного.

Вона змогла врятувати — його. І вчинила б так знову, якби довелося. Та, знаючи це… вона не могла витримати правду.

Кассіан націлився на сходи, що вели донизу, і кожний його рух бринів вивіреною зверхністю.

— Мені не потрібен супровід до покоїв. — І байдуже, що їхні кімнати в одному напрямку. — Я знаю, як туди дістатися.

Він посміхнувся, озирнувшись через м’язисте плече, і все одно рушив до сходів.

— Просто хочу переконатися, що ти дісталася туди цілою, перш ніж піду обживатися. — І він кивнув на сходовий марш, повз який вони проходили, на відкриту арку, що вела до коридору та його кімнати. Неста знала це лише тому, що в перші тижні свого буття Вищою Фе не мала чого робити, крім як вештатись палацом, наче привид.

Кассіан говорив далі:

— Азріель живе в кімнаті, яка на двоє дверей далі від моєї.

Вони дісталися поверху з її спальнею, і Кассіан ступив коридором.

— Але його ти, найпевніше, не побачиш.

— Він тут, щоб шпигувати за мною? — луною відскочили від червоного каменю стін її слова.

— Він каже, що радше житиме тут, ніж у будинку біля річки.

То що, не лише він так думав.

— Чому?

— Не знаю. Це ж бо Азріель. Він любить особистий простір. — Кассіан знизав плечима, і начароване світло в золотавих держаках визолотило кігті на згинах його крил. — Він поглинутий своїми справами, тож переважно тут будемо тільки ти і я.

Вона не насмілилась відповісти. На те, що передбачала ця остання фраза. Наодинці — з Кассіаном. Тут.

Кассіан зупинився проти знайомих аркових дверей, сперся плечем на склепінчастий одвірок. Карі очі стежили за кожним її кроком.

Вона знала, що Дім належить Різові. Знала, що за все в Кассіановому житті платить Різ, так само як і за утримання всього Внутрішнього Кола. Знала, що найшвидший спосіб найболючіше вдарити Кассіана — просто тут і зараз — згадати саме про це, змусити сумніватися в здобутках і праві тут перебувати. Інстинкт здіймався в ній злою хвилею, добираючи й докидаючи слова, які жалитимуть і ятритимуть. Неста завжди мала в собі цей, так би мовити, дар. Прокляттям таку вправність важко було назвати. Несті вона непогано прислужилася.

Він вдивлявся в її обличчя, коли Неста зупинилася на порозі.

— Кажи вже, Нес.

— Не називай мене так.

Вона підвісила ці слова як наживку. Хай вважає її вразливою.

Кассіан відштовхнувся від одвірка, підбираючи крила.

— Тобі потрібна гаряча їжа.

— Не хочу.

— Чому?

— Тому що я не голодна.

І це була правда. Її апетит — перше, що зникло після тієї битви. Лише інстинкт та ще час від часу соціальні вимоги мати такий вигляд, ніби їй не на все на світі начхати, змушували її згадувати про їжу.

— Без нормальної їжі ти не протримаєшся й години завтрашнього тренування.

— Я не збираюся тренуватись у тому жахливому місці.

Вона зненавиділа Гавань Вітрів з першого погляду на ту холодну сірість і суворі похмурі обличчя жителів.

Сифон на лівій руці Кассіана засяяв, червона стрічка світла виринула з каменю й обернулася навколо дверної ручки. Натиснула на залізо, і двері зі скрипом розчахнулися, після чого світло розвіялося, наче дим.

— Ти дістала наказ та альтернативу за його невиконання. Якщо хочеш повернутися до людських земель, то прошу.

«То вирушай деінде».

Він, напевне, скаже тій чистьосі Морріґан скинути її за кордоном, наче лантух із речами.

Неста й хотіла б назвати погрозу не вартою уваги, але… але вона знала, що саме чекало її на півдні. Війна анітрохи не покращила ставлення людей до всіх Фе.

Їй не було куди йти. Елейн попри всю її скорботу за втраченим життям із Ґрейсеном знайшла собі тут і місце, і роль. Дбала про сади біля справжнього палацу Фейри, що коло річки, допомагала жителям Веларіса відновлювати їхні знищені сади… У сестри була мета, була радість, у неї були друзі: ті дві напівпримари, що працювали в обійсті Різенда. Але таке Елейн завжди сприймала легше. Саме це робило Елейн особливою. Саме це змусило Несту битися, як скаженій, аби за всяку ціну убезпечити Елейн.

Котел про це дізнався. І король Гайберну.

Старий тягар ліг на плечі, поманив забуттям.

— Я втомилася, — прозвучало, на щастя, без проблиску емоцій.

— Тоді відпочинь удень, — напрочуд тихо відповів Кассіан. — Завтра після сніданку Мор чи Різ розсіють нас у Гавань Вітрів. — Вона нічого на те не сказала. І він продовжив: — Розпочнемо з простого: дві години тренувань, потім обід, потім тебе перенесуть сюди, щоб ти зустрілася з Клото.

У неї не було сили на подальші розпитування про тренування чи роботу в бібліотеці з Верховною Жрицею. І їй було байдуже. Хай Різенд, Фейра, Амрен і Кассіан змушують її робити всю цю дурню. Хай вважають, ніби це щось бодай на дрібку змінить.

Неста, навіть не вигадуючи відповіді, рушила до своєї спальні, відчуваючи спиною пильний погляд, який оцінював кожний її крок за порогом, те, як її рука хапається за двері, як напружуються пальці, перш ніж ті двері захряснути.

Неста завмерла за кілька кроків від порогу, заморгала від яскравого світла, що лилося крізь протилежну стіну з панорамними вікнами. Шурхання чобіт по каменю підлоги свідчило про те, що Кассіан пішов.

Але вона дочекалася, доки кроки стихнуть, перш ніж оглянути кімнату, незмінну від останнього її дня в цьому домі, за винятком того, що двері до старої кімнати Елейн тепер були зачинені й зачаровані.

У просторих покоях чудово вміщалося і величезне ліжко з чотирма стовпчиками, що стояло ліворуч біля стіни, і невеличка зона для денного відпочинку, з диваном і двома стільцями — праворуч, біля великого мармурового каміна з різьбленими орнаментами. Камін, на щастя, не розпалили, а килими на кам’яній підлозі чудово захищали від холоду.

Але не це їй подобалося в цій кімнаті. Ні, подобалось те, на що Неста зараз дивилася: стіна із самих лише вікон, які виходили на місто, на річку, на долини й далекий проблиск моря, що переходило в небокрай. Усі ці землі, усі ті люди — так далеко… Ніби палац летів собі в хмарах. Бували дні, коли туман ставав таким густим, що затуляв увесь краєвид за вікнами, вирував так близько, що Неста могла запустити в нього пальці.

Та зараз ніякого серпанку за вікнами не було. Натомість там сяяв безхмарний осінній день, яскраве сонце майже сліпило.

Спливали секунди. Хвилини.

У вухах наростало знайоме ревіння. Важка спустошеність тягнула її до землі так само потужно, як могла б якась фейська істота з кістлявими пальцями, котра вирішила б вчепитися їй у ноги й зірвати в темряву під поверхню. Так само безжалісно, як колись штовхали її в правічну закрижанілу воду Котла.

Власне тіло здавалося Несті далеким, чужим, коли вона врешті зашторила вікна важкими завісами із сірого оксамиту, блокуючи світло, поволі занурюючи кімнату в темряву. Ігноруючи три валізи й дві скрині, залишені біля шафи, Неста рушила просто до ліжка.

І ледь зуміла скинути чоботи, перш ніж пірнула під нашарування ковдр і простирадл, заплющила очі й стала дихати.

Дихати.

Просто дихати.

Розділ 4

Мор уже царювала за столиком у кафе на набережній, закинувши одну руку на спинку кованого стільця, а другу елегантно опустивши на коліна схрещених ніг. Кассіан завмер на тротуарі за кілька кроків від лабіринту столиків, усміхаючись сам до себе, доки роздивлявся її: закинуту до сонечка голову, розпущені коси, які живим золотим шаликом накривали плечі, усмішку на повних губах. Вона купалася в сонячному світлі.

Ніколи не припиняла ним насолоджуватися. Навіть п’ятсот років після звільнення з тієї в’язниці, що Мор називала її домом, від чудовиськ, які називали себе її родиною, подруга Кассіана… ближче ніж подруга, сестра — досі насолоджувалася кожною хвилькою під сонцем. Неначе перші сімнадцять років її життя, що минули в темряві Кам’яного Міста, досі переслідували її, як Азріеля — тіні.

Кассіан прочистив горло, наближаючись до столика та всміхаючись до інших клієнтів кафе й перехожих, котрі або витріщалися, або махали йому руками, і на момент, коли він усівся, Мор теж уже всміхалася, а її карі очі сяяли веселощами.

— Навіть не починай, — попередив він, влаштовуючи крила за спинкою стільця й махаючи рукою власникові кафе, який знав Кассіана достатньо, щоб зрозуміти жест: Кассіан хотів води, а не чаю і не солодощів, які вже стояли на столику перед Мор.

Мор усміхалася, і від її вроди забивало дух.

— Невже я не можу насолодитися тим, як до мого любого друга підлещується публіка?

Він закотив очі й пробурмотів слова подяки власникові, який приніс карафу з водою і склянку.

Коли той пішов обслуговувати інші столики, Мор мовила:

— А я ж пам’ятаю часи, коли ти сам насолоджувався такою увагою.

— Я був молодим і пихатим ідіотом.

Кассіан насупився, пригадуючи, як розгулював містом після кожної успішної битви чи місії, щиро вважаючи, що заслуговує на всі прославляння від незнайомців. Аж надто довго він дозволив собі купатися в цьому. І лише коли він пройшов тими самими вуличками після ув’язнення Різа Амарантою — після того, як Різ пожертвував майже всім, щоб захистити це місто… розчарування й страх на обличчях змусили Кассіана зрозуміти, яким дурнем він був.

Мор прокашлялася, ніби відчула, куди спрямовано його думки.

У неї не було Різових талантів, але, щоб вижити в Кам’яному Місті, вона навчилася читати найменші зміни виразу облич. Колись вона сказала йому, що в тому проклятому місті навіть моргання могло означати різницю між смертю і життям.

— Я так розумію, що вона облаштувалася.

Кассіан знав, про кого говорить подруга.

— Дрімає. — Мор пирхнула. — Не треба. — Він перевів погляд на блискотливу Сидру, що текла за кілька кроків від них. — Будь ласка, не починай.

Мор відпила чаю, сидячи втіленням елегантної невинності.

— Нам би радше кинути Несту до Двору Жахіть. Ось там би вона процвітала.

Кассіан зчепив зуби від тих глузливих, але правдивих слів.

— Саме від такого життя ми й намагаємось її порятувати.

Мор у відповідь колихнула довгими густими віями.

— Тобі боляче бачити її такою.

— Мені від усього цього боляче.

Його стосунки з Мор завжди були такі: правда за всяку ціну, хай би яка гірка вона була. Все почалося від того першого разу, коли вони спали з нею, і він запізно дізнався, що Мор приховала від нього жахливі наслідки. Коли він знайшов її понівечене тіло й зрозумів: попри те що вона йому збрехала, він усе одно має свою частку відповідальності.

Кассіан шумно видихнув, витрушуючи з голови ті просякнуті кров’ю спогади, що не зблякнули в пам’яті навіть після п’яти століть.

— Мені боляче від того, що Неста стала… такою. Боляче від того, що вони з Фейрою повсякчас готові вчепитися одна одній в горлянки. І що Фейрі від того боляче, та й Несті, наскільки я її знаю. Мені боляче, бо… — Він потарабанив пальцями по стільниці, відпив води й мовив: — Я не хочу зараз про це говорити.

— Добре.

Прозора тканина присмерково-синьої сукні Мор затріпотіла на вітрі.

А Кассіан дозволив собі знову замилуватися досконалими рисами її обличчя. Після катастрофічних наслідків тієї ночі, що він провів з Мор, після грізної прочуханки від Різа й тихої люті Азріеля Кассіан заборонив собі відчувати бодай якесь бажання до Мор. Змусив хіть перетворити на любов, а всі романтичні почуття — на сімейні узи. Але він досі захоплювався й милувався її вродою, — як захоплювався б витвором мистецтва. Дарма що знав: внутрішній світ Мор значно красивіший за її зовнішність.

Не знав лише, чи усвідомлює це сама Мор.

Він відпив ще ковток води і сказав:

— Розкажи мені, що сталося у Валлаані.

Прадавня гориста територія фейрі за північним морем була неспокійна ще до війни з Гайберном, а Прифії протягом епох ставала то союзником, то ворогом. Яку роль мав відіграти запальний король і гордий народ Валлаану в цьому новому світі, було ще невідомо й багато в чому залежало від присутності Мор як посланниці Різа. І та присутність останнім часом почастішала.

Мор заплющила очі від цього запитання.

— Вони не хочуть підписувати нову угоду.

— Трясця.

Різ, Фейра й Амрен місяцями працювали над текстом, залучаючи на допомогу навіть союзників з інших дворів і територій. Геліон, Вищий Лорд Двору Дня й найближчий союзник Різа, доклав найбільше зусиль. Геліон, Той, що Руйнує Чари, не знав рівних у пихатій зверхності та, найпевніше, сам придумав свої прізвиська. Але в нього були тисячі бібліотек, і для укладання угоди він скористався всіма своїми знаннями.

— Я кілька тижнів провела в тому клятому Дворі, — повела далі свою розповідь Мор, торкаючись пальцем шарованого тістечка біля чашки. — Відморозила собі дупу, намагаючись якнайкраще націловувати їхні холодні зади, а їхні король і королева відмовились від угоди. Я повернулася додому сьогодні, але раніше, ніж розраховувала, бо знала, що будь-які спроби наполягати останньої хвилини сприймуть кепсько. Адже моє перебування там мало бути не більше ніж дружнім візитом.

— Але чому вони не підписали угоди?

— Через тих дурнуватих людських королев, які здіймають бучу, так і не розпустивши своїх армій. Королева Валлаану спитала мене, у чому сенс підписання мирної угоди та що з неї зиску, коли нова війна, цього разу зі смертними, може зрушити кордони далеко за минулу стіну. Не думаю, що Валлаан зацікавлений у мирі. Чи в союзі з нами.

— То Валлаан хоче нової війни, щоб розширити свою територію?

П’ятсот років тому ця країна й без того відкусила чималий шмат після війни.

— Їм нудно, — з відразою насупилась Мор. — А люди, незважаючи на тих королев, набагато слабші за нас. Тож перспектива вторгнення в їхні землі так і вабить. Монтесер і Раск, найімовірніше, теж про це розмірковують.

Кассіан застогнав у небо. Саме цього вони боялися під час недавньої війни: що три згадані території за морем можуть об’єднатися з Гайберном. Якби це сталося, шансів вижити не лишилося б. А тепер, після смерті короля Гайберну, народи все ще злилися. І в Гайберні знову могла піднятися армія. А якщо вона об’єднається з Валлааном, а Монтесер і Раск долучаться заради спільної мети захвату нових територій у людей…

— Ти вже розповіла про це Різові.

Це не було запитанням, але Мор кивнула.

— Саме тому він попросив тебе розібратися із ситуацією навколо людських королев. А в мене буде кілька вихідних перед поверненням до Валлаану. Та Різові треба знати, яке місце в загальній картині належить тим королевам.

— Тож ти маєш переконати Валлаан не розпочинати нової війни, а я повинен переконати в тому самому людських королев?

— До людських королев тебе просто не підпустять, — щиро відповіла Мор. — Але з того, що я побачила у Валлаані, зрозуміло, що вони чимось зайняті. Щось планують. Ми лише не спроможні з’ясувати, що саме і чому люди можуть бути такі недолугі, щоб розпочинати війну, у якій не зможуть перемогти.

— Для цього їм слід мати в арсеналі дещо здатне гарантувати їм перевагу.

— І саме це тобі належить з’ясувати.

Кассіан постукав носком чобота по бруківці.

— Без жодного тиску.

Мор допила свій чай.

— Гра в придворного довша за танці на розкішних балах у гарненькому вбранні.

Він скривився. І кілька довгих хвилин минуло в приємній тиші, хоч Кассіан і чув шепотіння вітру над Сидрою та щасливі розмови інших клієнтів, дзенькотіння приладдя об тарілки.

Мор, дозволяючи йому міркувати, знову насолоджувалась сонечком.

Кассіан випростав спину.

— Мені спадає на думку та, котра знає цих королев як облуплених. І може пролити світло на те, що коїться.

Мор розплющила одне око, без поспіху сіла пряміше, і волосся оповило її золотою річечкою.

— О?

— Васса.

Кассіан майже не мав справ з людською королевою-вигнанкою, єдиною порядною зі всіх уцілілих, які зрадили свою посестру-королеву й продали її лордові-чаклуну під прокляття, що змусило її бути вогняною птахою вдень і жінкою вночі. Їй пощастило: іншу бунтівну королеву віддали Аттору. І він насадив її на ліхтарний стовп за кілька мостів від місця, де зараз сиділи Кассіан з Мор.

Вона кивнула.

— Так, Васса, імовірно, зможе допомогти.

Кассіан сперся руками на стіл.

— Люсьєн живе з Вассою. І Джуріаном. Для нього ми й мали на думці посаду посла в людських землях. Нехай він із цим і розбереться.

Мор відкусила шматочок тістечка.

— Ми більше не можемо повністю довіряти Люсьєнові.

Кассіан уклякнув.

— Що?

— Навіть попри те, що Елейн тут, він надто зблизився з Джуріаном і Вассою. Він з доброї волі вирішив жити з ними, і не лише як посол. Як їхній друг.

Кассіан подумки перебрав усе, що чув і помічав під час своїх зустрічей із Люсьєном після війни, намагаючись оцінити це з погляду Мор і Різа.

— Він кілька місяців допомагав їм розібратися з політикою того, хто правитиме частиною людських земель, що відійшли до Прифії, — повільно промовив він. — Тому доповіді Люсьєна стосовно Васси не можна сприймати як неупереджені.

Мор похмуро кивнула.

— Його звіти, хоч як він бажає нам добра, будуть неправдивими — хай несвідомо, але він викривлятиме все на їх користь. Нам потрібен хтось не з їхньої маленької бульбашки, хтось, хто зможе зібрати й надати ґрунтовні звіти. — Мор доїла своє тістечко. — Тобто ти.

Тож гаразд. Вона мала рацію.

— А чому ми досі не зв’язалися з Вассою щодо цього?

Мор махнула рукою, але потемнілі очі суперечили невимушеності жесту.

— Тому що ми тільки зараз склали всі шматочки мозаїки. Але тобі обов’язково слід поговорити з нею, коли буде нагода. За першої-ліпшої нагоди, правду кажучи.

Кассіан кивнув. Він нічого не мав проти самої Васси, але зустріч із нею означала також розмови з Люсьєном і Джуріаном. І якщо з першим він уже навчився уживатися, то другий… Тут навіть не відігравало ролі те, що Джуріан зрештою бився на їхньому боці. І що генерал людських армій, після п’яти століть тортур у полоні в Амаранти, відродився завдяки силі Котла та зрадив Гайберн, допомагаючи Кассіанові та його родині під час війни. Кассіан усе одно не любив його.

Кассіан підвівся й нахилився скуйовдити сяйливе волосся Мор.

— Мені тебе бракує останніми днями.

Вона дедалі частіше була відсутня у справах, і щоразу після повернення Кассіан помічав незрозумілу йому тінь, що затьмарювала очі подруги.

— Ти ж бо розумієш, що ми попередимо тебе, якщо Кейр збереться сюди з візитом?

Її клятий батько досі не скористався виміняною в Різа можливістю відвідати Веларіс.

— Еріс виграв мені трохи часу, — тон Мор наскрізь був просякнутий уїдливістю.

Кассіан намагався цьому не вірити, але знав, що Еріс насправді виконав жест доброї волі. Він запросив Різенда у свою свідомість — подивитись, чому саме Еріс переконав Кейра відкласти візит до Веларіса на нескінченно невизначений час. І тільки Еріс мав досить впливу на голодного до влади Кейра, але що саме він запропонував Кейрові в обмін на відсутність того в місті — досі лишалося таємницею. Принаймні для Кассіана. Різ, напевне, знав. Дивлячись на те, як пополотніло обличчя Мор, він не міг не задуматися, чи знала про це й вона. Еріс мав пожертвувати чимось важливим, щоб уберегти її від візиту батька, і то до моменту, який добиратимуть потім, аби найдужче її помучити.

— Мені на те байдуже.

Мор відмахнулася від завершення розмови. Кассіан бачив, що її гнітить іще якась тема. Але знав, що Мор заговорить із ним про це, коли буде готова.

Кассіан обійшов столик, поцілував подругу в маківку.

— Відпочинь.

І злетів у небо, не чекаючи на відповідь.

***

Неста прокинулася в цілковитій темряві.

Темряві, якої не бачила вже багато років. Від часів тієї благенької халупи, що стала для них в’язницею і справжнім пеклом. Темрява змусила шарпнутися, різко сісти, притиснувши руки до грудей, захлинаючись без повітря. Невже все, що сталося, було лише зимовим кошмаром? Невже вона знову в тій хатинці, змучена голодом, злиденна, без надії… Ні.

У цій кімнаті просторо й тепло, у ліжку вона сама, не хапається за сестер заради крихти тепла і не борюкається за найзатишніше місце посередині в холодні ночі або за місце на краєчку в найспекотніші літні.

Дарма що тепер вона стала такою самою кістлявою, як у ті давні холодні зими… тіло теж було нове. Фейське. Сильне. Принаймні було таке нещодавно.

Неста злізла з ліжка, протираючи очі, на підігріту чарами підлогу. Геть не схожу на крижані дерев’яні дошки котеджу.

Босоніж підійшла до вікна, відкинула важкі штори й визирнула на оповите темрявою місто внизу. Золоті вогні ліхтарів сяяли вздовж вулиць, відображення танцювали на звивистій стрічці Сидри. А за ними лиш зоряне сяйво заливало сріблом долини перед холодною пусткою моря.

Погляд на небо нічим не підказав їй, чи довго ще до світанку, довга хвилина напруженого прислухування свідчила лише про те, що в будинку всі спокійно сплять. Усі — тобто вони троє.

Скільки вона спала? Вони прибули об одинадцятій ранку, і вона майже відразу заснула. У неї крихти в роті не було за цілий день. У животі обурено буркотіло.

Неста, ігноруючи це, притулилася чолом до холодного віконного скла. Дозволила зоряному сяйву нечутно гладити її голову, обличчя, шию. Уявляла, як воно проводить срібними пальцями по щоці, як колись робила мати, — цей материн жест належав Несті й тільки Несті.

«Моя Несто. Елейн візьмуть за дружину заради краси й любові, але тебе, моя маленька злостива королево… З тобою одружаться заради завоювань».

Мати в труні перекрутилася б, якби дізналася, що кілька років по тому Неста була небезпечно близькою до того, щоб вийти за слабовільного синочка лісоруба, який сидів собі на дупі, доки батько давав стусанів його мамі. Який кинувся на неї з кулаками, коли вона сказала, що завершує їхні стосунки. А по тому намагався силою взяти те, чого вона не пропонувала.

Неста намагалася забути Томаса. Вона часто ловила себе на тому, що шкодує — якби ж то Котел видрав із неї ті спогади, як зробив це з її людяністю. Але Томасове обличчя досі поганило її сни. І думки.

Бували моменти, коли вона знову ніби відчувала на собі хватку його зашкарублих долонь, які залишали на ній синці. Іноді на язику з’являвся мідний присмак його крові.

Неста відступила від вікна, знову роздивляючись далекі зорі. Міркуючи, чи можуть ті говорити.

«Моя Несто, — завжди озивалася до неї мати, навіть зі смертного ложа, зблідла й вимучена тифом. — Моя маленька королево».

Колись Неста раділа цьому титулу. Докладала всіх зусиль, аби стати його вартою і насолоджуватися неймовірним життям, яке спливло за водою тієї миті, коли з’явилися кредитори та всі її так звані друзі показали свою справжню природу — приховане під маскою фальшивих усмішок боягузтво. Жоден із них не запропонував допомоги, ніхто не врятував родину Арчерон від злиднів. Усі з готовністю кинули їх, малих дівчат і скаліченого батька, на поталу вовкам.

Тож Неста сама стала вовчицею. Озброїлася невидимими пазурами й іклами, навчилася вгризатися швидше, глибше, смертоносніше. Насолоджувалася цим.

Та коли настав час облишити вовчицю, з’ясувала, що та встигла зжерти і її саму.

Зірки над містом замерехтіли, ніби підморгували й погоджувались.

Неста стиснула пальці в кулаки й повернулася в ліжко.

***

Котел би його прибив — може, й не треба було погоджуватись і приносити її сюди.

Кассіан лежав без сну на своєму величезному ліжку — того б стало, щоб троє іллірійських воїнів спали тут, не переймаючись, де подіти крила. За останні п’ять сотень років у самій кімнаті мало що змінилося. Мор час від часу бурчала стосовно того, що хоче заново декорувати Дім Вітру, але Кассіан любив свою кімнату такою, як та була.

Розбудив його звук дверей, які захряснули. Розбудив і миттєво привів у стан повної готовності, змусивши серце закалатати, а руку — витягнути ніж, який Кассіан тримав на нічному столику.

Ще два було сховано під його матрацом, один над дверима, два мечі лежали, відповідно, під ліжком і в шухляді комоду. Це якщо згадувати тільки його власну колекцію. Лише Мати знала, скільки й чого Азріель напхав до своєї кімнати.

За п’ятсот років, протягом яких Кассіан, Азріель, Мор і Різ користувалися Домом Вітру, зброї, котру вони сюди натягали, мало б уже стачити на невеличкий легіон. Вони тягали, ховали й забували клинки в Домі, постійно збільшуючи шанси сісти на диван і наколоти собі сраку чимось, що залишили між подушками. Ще вищими були шанси на те, що від більшості клинків із часом залишилася тільки іржа в піхвах.

Однак за тими, що були в спальні, Кассіан наглядав, чистив їх і змащував. Вони були готові до діла.

Ніж блищав у зоряному світлі, Сифони підморгнули червоним, коли він скерував силу розвідати фоє за коридором.

Та жодної небезпеки не було, ворог не проник за нові чари. Солдати Гайберну зуміли пробитися сюди рік тому й майже захопили Фейру і Несту в бібліотеці. Кассіан про це пам’ятав — так само, як не міг забути жаху на обличчі Нести, яка мчала тоді до нього, простягаючи руки.

Але звук у коридорі… Азріель, второпав він за хвильку по тому. Те, що Кассіан узагалі почув звук дверей, означало, що Азріель хотів сповістити його про своє повернення. Але не хотів говорити, просто дав Кассіанові знати, що він уже в Домі.

Отож Кассіан залишився лежати, втупившись у стелю, його Сифони знову задрімали, а ніж він прилаштував у піхви на нічному столику. За розташуванням зірок Кассіан зрозумів, що вже за третю ночі — до світанку ще досить довго. Треба було виспатися. Бо завтрашній день обіцяв бути нелегким.

І, ніби його мовчазне благання таки вихопилося у світ, у свідомості замуркотів задоволений чоловічий голос: «Чому це ти так пізно не спиш?»

Кассіан вдивився в небо за панорамним вікном, ніби сподівався побачити там Різа.

«У мене до тебе те саме запитання».

Різ хихотнув. «Я ж тобі говорив: мав попросити в судженої вибачення. — Довга єхидна пауза. — Зараз у нас перерва».

Кассіан засміявся. «Не заважай бідолашній дівчині спати».

«Останній підхід був її ініціативою. — Чисте чоловіче задоволення бриніло в кожному слові. — А ти досі не відповів на моє запитання».

«Чого це ти підглядаєш за мною глупої ночі?»

«Хотів упевнитись, що все гаразд. І не моя провина, що тобі не спиться».

Кассіан випустив тихий стогін. «Усе гаразд. Неста пішла спати, щойно ми дісталися сюди, і ще не виходила. Гадаю, досі спить».

«Ви прибули, коли ще не було одинадцятої».

«Я знаю».

«А зараз уже чверть на четверту ранку».

«Я знаю».

Пауза була така насичена, що Кассіан додав: «Не дошкуляй. На це я б навіть не сподівався».

Кассіан не те щоб хотів починати цю розмову, надто о третій ранку. І достоту не бажав такого двічі на день.

«Завтра ввечері зв’яжуся з тобою стосовно новин про перший урок».

Різове мовчання знову було надто нарочите, щоб його ігнорувати. Але брат усе ж таки сказав: «Мор перенесе вас обох у Гавань Вітрів. Добраніч, Кассе».

Відчуття темної присутності полишило його свідомість, зоставивши по собі порожнечу й холод. Завтра на нього чекало поле бою, подібне до якого Кассіан ніколи не переживав. І тепер він гадав, наскільки цілим він з того поля вийде.

Розділ 5

— Якщо не їстимеш, уже за пів години ти дуже про це пожалкуєш.

Сидячи за довгим столом у їдальні Дому Вітру, Неста звела на нього погляд від тарілки з яєчнею-бовтанкою і миски з вівсянкою, над якою здіймалася хмарка пари.

Сонливість усе ще давила на неї, загострюючи й без того поганий настрій, тому вона відповіла:

— Я не їстиму цього.

Кассіан узявся наминати свою порцію — чи не вдвічі більшу за ту, що принесли для неї.

— Або це, або нічого.

Неста завмерла у своєму кріслі, надто гостро відчуваючи кожний свій рух у бойовому обладунку, який наділа. Вона вже забула, як воно — носити штани, і не пам’ятала, якими голими в них відчуваються відкриті поглядам стегна й сідниці.

Кассіан, на щастя, так вчитався у якийсь звіт, що не дивився, як вона прослизнула в їдальню й сіла на своє місце. Неста скосила очі на двері, сподіваючись на появу служниці.

— Я б з’їла тост.

— І спалила його за десять хвилин, після чого втомилася б. — Кассіан кивнув на вівсянку. — Додай молока, якщо так тобі буде смачніше. — І додав, випередивши її вимогу: — Цукру немає.

Неста вчепилася в ложку.

— Це мені як покарання?

— Немає тому, що він також дає швидкий приплив сили, а потім вона різко падає. — Він набив повний рот яєшні. — А тобі потрібен збалансований рівень енергії протягом усього дня. Їжа із цукром чи скибочки білого хліба дають тимчасовий стрибок сили. Нежирне м’ясо, хліб грубого помелу, фрукти й овочі підтримують, дають і ситість, і тривалий приплив сили.

Неста побарабанила нігтями по стільниці. Вона вже кілька разів сиділа за цим столом перед іншими членами Різового двору. Сьогодні, коли їх із Кассіаном було лише двоє, стіл здавався незугарно великим.

— Чи є ще якісь царини мого повсякденного життя, якими ти віднині командуватимеш?

Кассіан, не припиняючи наминати сніданок, знизав плечима:

— Не подавай мені причин додавати нові до чинного списку.

Пихатий козел.

Кассіан знову кивнув на її тарілки.

— Їж.

Неста встромила ложку в кашу, та там і залишила.

— Що ж, як хочеш.

Кассіан покінчив зі своєю вівсянкою і повернувся до яєшні.

— Як довго триватиме сьогоднішній урок?

Світанок був ясний, небо чисте, але Неста знала, що в Іллірійських горах своя погода. Там уже може лежати перший сніг.

— Як я і сказав тобі вчора, урок триває дві години. До обіду. — Він поставив миску на тарілку, зсипав у неї столове приладдя. І за секунду стосик зник, його прибрала магія Дому. — Який стане нашим наступним прийманням їжі.

Кассіан виразно подивився на її тарілки.

Неста відкинулася на спинку стільця.

— По-перше, я не братиму участі в цьому уроку. По-друге, я не голодна.

Погляд його горіхових очей пробирав до кісток.

— Відмова від їжі не поверне тобі батька, — завважив він.

— Це ніяк не стосується його, — прошипіла Неста. — Анітрохи.

Кассіан обіперся ліктями об стіл.

— Ні, ми все ж таки покладемо край дурні. Невже ти гадаєш, ніби я не пройшов те саме, що переживаєш нині ти? Гадаєш, я не бачив, не робив, не відчував усього цього раніше? Не був свідком того, як ті, кого я люблю, проходять цим шляхом? У цьому ти не перша і не будеш останньою. Те, що сталося з твоїм батьком, жахливо, Несто, але…

Вона підхопилася на ноги.

— Ти нічогісінько не знаєш.

Неста не могла притлумити тремтіння, яке охопило її від люті чи чогось іншого… Але могла й стиснула руки в кулаки.

— Тож тримай свої срані вигадки при собі.

Кассіан аж змигнув від лайки і виразу її обличчя — до білого розпеченої люті, як гадала Неста.

— Хто навчив тебе лаятися?

Вона ще сильніше стиснула пальці й мовила:

— Усі ви. Бо брудноротіших за вас я ще в житті не чула.

Кассіан весело звузив очі, але губи його лишалися невдоволено стиснутими.

— Я триматиму свої срані вигадки при собі, якщо ти поїси.

У свій погляд Неста постаралася влити всю отруту, яка вирувала в душі.

Та він просто чекав. Непохитний, наче гора, у яку було врізано цей Дім.

Неста сіла, схопила миску з вівсянкою, відправила до рота цілу ложку й мало не вдавилася. Але змусила себе проковтнути кашу. І ще одну ложку. І ще. І так, доки миска не спорожніла, після чого вона взялася за яєшню.

Кассіан уважно спостерігав за кожним її ковтком.

Доївши все до крихти, вона підхопила тарілку й миску, дивлячись Кассіанові в очі, кинула одну на одну. Дзеленчання столового приладдя заповнило кімнату.

Вона знову підвелась і рушила до нього. У напрямку дверей за його спиною. Кассіан теж підвівся.

Неста ладна була заприсягтися, що він припинив дихати, коли вона проходила повз так близько, що зайвий рух ліктя міг би зачепити його живіт.

— З нетерпінням чекаю на твоє мовчання, — лагідно процідила вона. І, ступаючи до дверей, не зуміла стримати посмішки, що розквітала на губах. Проте рука, яка лягла плече, зупинила Несту.

Очі Кассіана сяйнули, червоний Сифон з тильного боку руки, якою він тримав її, налився червоним. Він усміхнувся, нахабно й насмішкувато.

— Радий бачити, що ти прокинулась і готова до гри, Несто.

Вона не могла стримати шаленого калатання, у яке зірвалося серце від глибокого рокоту його голосу, від виклику в його очах, від того, як близько він стояв і яким величезним був… Вона ніколи не могла дати цьому ради. Навіть дозволила одного разу лизнути їй шию, коли піддалася цьому…

Дозволила поцілувати себе під час тієї фінальної битви. Те, на що в Кассіана стало сили з його ранами, ледь можна було назвати поцілунком — але для Нести то був цілковитий крах.

«Я не жалкую у своєму житті ні про що, окрім того… що ми не мали часу. Що в мене не було більше часу для тебе, Несто. Я знайду тебе знов у наступному світі… у наступному житті. І тоді ми матимемо час. Обіцяю».

Вона подумки переживала ті моменти частіше, ніж хотіла б зізнатися. Згадувала, як відчувалися його пальці на її щоках, якими були на дотик і на смак його губи, закривавлені, але такі ніжні.

Неста не могла цього витримати.

А Кассіан навіть не зморгнув, лише хватка на її руці стала м’якшою.

Вона подумки скомандувала собі не ковтати клубок у горлі. Наказала закипілій крові захолонути в лід.

А очі Кассіана знову весело примружились, але він її відпустив.

— У тебе п’ять хвилин до виходу.

Неста зуміла відступити на крок.

— Грубіян.

Він підморгнув.

— Народжений і зрощений.

Вона впоралася і з другим кроком. Неста знала: якщо відмовиться покидати Дім, то Кассіан, чи Морріґан, чи Різ можуть запросто витягнути її у Гавань Вітрів. А якщо відмовиться виконувати решту, вони любесенько викинуть її в людські землі. Усвідомлення було достатньо, щоб повернути собі рівновагу.

— Ніколи більше не хапай мене руками.

— Запам’ятаю.

Очі в нього досі сяяли.

А її пальці знову стиснулися в кулаки. Неста добирала та зважувала свої наступні слова, неначе ті були ножами для метання.

— Якщо ти гадаєш, ніби ця дурня з тренуваннями приведе тебе в моє ліжко, ти несповна розуму. — І з півусмішкою вона припечатала: — Я радше пущу на постіль бродячого собаку.

— О ні, вони не приведуть мене у твоє ліжко. — Неста захихикала, діставши перемогу, і вже рушила до сходів, коли він проворкотів: — Це ти залізеш у моє.

Вона розвернулася, так і не поставивши ногу цілком на підлогу.

— Воліла б цього не робити.

Кассіан глузливо підморгнув:

— Побачимо.

Вона гарячково шукала нові кинджально-гострі слова або кпини, вишкір, гарчання, бодай щось… А Кассіанова усмішка тим часом дедалі ширшала.

— Тепер у тебе лишилося тільки три хвилини.

Неста подумала, чи не запустити в нього чимось, що було під рукою, — наприклад, вазою на невеличкому п’єдесталі, що стояла біля дверей. Але це означало б показати, як він справді зачепив її за живе, а Кассіан на таку втіху не заслуговував.

Тому Неста лише знизала плечима й пройшла у двері. Не поспішаючи. Бо її геть не зачепив ані він, ані його нахабні нестерпні вихваляння.

Про те, як вона залізе до нього в ліжко. Трясця.

***

Ці штани достоту вкоротять йому віку. Жорстоко і старанно його вб’ють.

Кассіан, звісно, не забув, який вигляд мала Неста в іллірійському шкіряному обладунку під час війни — ні, не забув. Але порівняно зі спогадами…

Мати всевишня.

Усі слова всіх відомих йому мов просто зникли від першого погляду на те, як вона ступає повз нього, з прямою спиною і неквапливістю шляхетної леді, власниці маєтку.

Кассіан знав, що дозволив їй виграти цей раунд, що втратив контроль у мить, коли вона знизала плечем і рушила далі у фоє, не знаючи, яке видовище йому при цьому відкрилося. І як від погляду на її дупу всі думки випарувалися в нього з голови, лишивши вирувати самі лише інстинкти.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.