2023

ISBN 978-617-17-0166-3 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

УДК 821.161.2

П34

Дизайнер обкладинки Аліна Бєлякова

Піскозуб Д.

П34 Гемма : роман / Дарія Піскозуб. — Х. : Віват, 2023. — 656 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-342-7

Зима огорнула племена, залишивши по Святій війні спалену Катаклу, зраджених Торіаті та зруйновану державу Накар. Етан Накара втікає до Мітрини, де заради порятунку племені укладає угоду, на яку ще жоден жрець не погоджувався. Александра Торіаті, чий дар ткати став руйнівним для неї самої, вирушає до ядра Гемми в пошуках відповіді, як помститися племенам. І на додачу до всього у гру вступає Цембенга, де смерть однієї зі жриць руйнує хиткий баланс влади. З богом із металу, який набув свідомості, кожен герой розуміє: щоби збудувати майбутнє, слід нарешті розплутати таємницю минулого Машини та епохи Сталі.

УДК 821.161.2

ISBN 978-966-942-826-4 (серія)

ISBN 978-966-982-342-7

© Піскозуб Д., 2022

© ТОВ «Видавництво “Віват”», 2023

В моєму графстві — ходять тіні птахів.

Багато тіней — всіх часів минулих,

І я чомусь не можу звідси вийти.

І я лечу попереду усіх.

Віра Китайгородська

Розділ 1

Риліян. Двічі померлий

У моїй голові хтось є, та це не я.

Це голос?

Голоси — вони кричать і вмирають.

Битва — вона стукоче й шаленіє, реве й термосить мій серцевир, аж тут розуміння, що це не ява, пронизує, і з болем подиху життя повертається в тіло. Розплющую очі.

Де я?

Навколо галявина, вкрита товстим шаром снігу, що падає з важкого молочного неба із майже колисковою повільністю. Скліпую сніг з повік, та рух такий важкий, мовби на все тіло щось тисне. Здається, якась вага впала на кожен сантиметр цієї місцини і вже майже перемогла — тут і там лежать тіла, розпластані чи скручені в клубок, посинілі, мов частина антуражу, чи вкриті присохлою кров’ю, та всі однаково мертві.

— А… агов! — виштовхую тепло з горла, та у відповідь чути лише завивання вітру.

Ця вага, що насичує простір і тисне, — холод. Він сковує кожну кістку, груди й живіт, у ньому є щось п’янке, від чого хочеться заплющити очі та віддатися йому. Але ні, я не мертвий. НЕ МЕРТВИЙ! Раптове усвідомлення скручує шлунок, вимагає втекти подалі від цвинтаря навколо, та сил вистачає лише встати й вхопитись за дерево, і кінцівки мало не підгинаються. Нога болить, але крові немає. Праве око не розплющується, а з зовнішнього боку лівої руки видно довгий поріз.

Що трапилось?

Чи то від холоду, чи то від бійні, яка відбулася тут, думки переплутані. Я ганяюся за спогадами про те, що трапилось, та серцевир не відповідає.

— Таке вже було, — шепочу. — Коли мене ткали.

Що я робив тоді? Починав з малого, пригадував себе.

Мене звати Риліян. Я народився двадцять три роки тому в Руні. Пригадую величезні загони тварин навколо племені й ткацтво, що росло в мені й просилося на волю, коли прийшла Катакла і я став Риліяном-рабом.

Катакла… ось воно! Була Свята війна й битва під самими ворітьми племені, коли нас обступили тридакнійські й цембенгійські загони. Пригадую, що повинен був битись… а що тоді?

Шкутильгаю між тілами, шукаю знайомі обличчя. Тут вояничі із сокирами в захололих руках, ткачі із застиглим на лиці виразом жаху — більшість із них я не знаю. Аж тут погляд зупиняється на велеті із заплутаною чорною бородою і такими ж чорними кущистими бровами. Мій мучитель.

— Турхо! — термошу раба. Його очі заплющені, і є надія, що він живий, та ні, мої рухи не повертають його з краю холоду.

— Хто… хто-небудь… — жіночий голос, не надто гучніший за подих, лунає десь поруч.

— Де ти? — бреду в бік звуку.

Жінка, якщо судити з одягу, також рабиня. Зачувши її уривчасте дихання, забуваю про біль і припадаю коло неї.

— Катакли більше нема. Вони всі пішли. Я не чую їх…

Не знаю, скільки років цій жінці. Під шаром бруду й крові їй може бути двадцять, а може — й сорок. Очевидно лише те, що з її грудей стирчить стріла. Біля губ булькає кров. Пробита легеня.

Прокляття! Їй не допомогти.

— Хто пішов? — роззираюсь.

— Племінні! — майже пищить жінка, і від зусилля її повіки стуляються. — Їх нема, я вільна, чуєш? Вільна…

Я й не подумав про це. Подумки тягнуся до серцевиру, і, о Машино, він цільний і непорушний, нема жодного чужого голосу всередині. Вперше за роки рабства мій серцевир належить лише мені.

На мить забуваю про жінку. Пробуджую його та огортаю ліс навколо, байдуже, чи зачує це хижак, чи помітять залишки армій Цембенги й Тридакни. Відчуття життя довкруж: ведмідь у сплячці — на схід, кролик — на північ, осиний рій — на дереві над головою жінки. Важке, майже болісне відчуття після стількох років утримання.

Жінка кашляє. Її смерть уже близько.

— Вільна, як і твій серцевир. Спочивай з миром. — Беру руку жінки у свою. У Катаклі рабів було втричі більше за звичайних жителів, а для Святої війни пригнали й загони рабів із сателітів. Мені не дізнатися, звідки вона була й ким народилась.

— Тікай, поки можеш. Рятуйся! — видихає вона, а за мить її очі стають кольору зими.

— Тікати? Куди?

Вітер стихає, далеко в небі чути гуркіт. Сніг стишується, зимобуря близько. Обхоплюю себе руками, тупаючи навмання вглиб лісу. Смерть від зимобурі — не найкраща перспектива, тож краще пошукати сховок.

Спогади повертаються могутньою хвилею. Пригадую, як у битві за Катаклу зіткнулися три армії, а тоді хтось закричав, що прийшла Гемма, і Катакла загорілась. Я бачив це здаля, стоячи в авангарді, в перших рядах із рештою рабів, і навколо плакали ті, кого ткали катаклійські ткачі, примушуючи йти в бій. Благання не допомагали, нас гнали вперед, як худобу. Я пригадую рев — землі, інших рабів, а може, й мій. Я мчав на тридакнійців із кривим мечем, погано збалансованим, тупуватим. У вухах стукотіло: захищати Катаклу. Захищати, захищати, захищати… Наказ керував, як змахне правиця зі зброєю, куди ступить нога: зону волі сплели повністю і надійно. Катаклійці любили таке. Лишали зону сприйняття рабам, аби ті розуміли, як їх використовують і хто з владою, а хто під нею.

Аби ми пам’ятали все, що настає після такого ткацтва.

Тридакнійців було втричі більше. Проти рабів Катакли в перших рядах стояли Шаленці — я чув про них навіть у такому південному племені, як Руна. Всуціль вкриті шматками переплавленого металу, з широко розплющеними очима від трав, які робили їх безстрашними, і повним поясом зброї. Від тридакнійських стріл упав раб праворуч від мене, тоді позаду залунали крики й стогони, і я вже очікував на зіткнення тіла з металом, аж тут щось змінилося. Влада над серцевиром здригнулася; нитки, якими Катакла утримувала мене, раптом тріснули, і серцевиром пронеслося: «ТІКАЙ!»

Те слово було ніби вогонь — обпекло і запалило. І я побіг.

Я біг так швидко, як тільки міг, перестрибував через тіла й дивом ухилявся від замахів. Знав, що повинен вижити будь-якою ціною: голос, який наказував, пульсував у нутрі, шмагав і не давав опиратись. Загони Катакли лишилися позаду; я не мав гадки, де Гемма чи решта ворогів, а тоді раптом спис промайнув за кілька сантиметрів від голови. Я ухилився від нього й масивної жінки з хутром на плечах, що бігла слідом, перечепився за щось і впав, знепритомнівши від удару.

І чомусь прокинувся один-однісінький посеред зими й мертвих. Куди йти? Температура повітря точно зимова. Треба знайти прихисток і їжу. Що з Катаклою, вона таки згоріла?

Той голос, що вивів з битви… Мій серцевир відмовляється його відпускати, спраглий ткацтва й людського контакту, і розкладає його на шматочки, аналізуючи, як я давно не мав права. Сильний серцевир, упевнений до пихатості, імпульсивний — і це не вперше він мене торкався. Нитка за ниткою я розплутую нутро, що так довго кожен випадковий перехожий міг заплутати, і розумію: він усюди, він пронизує мене, як друге «я», нашіптує накази й підштовхує до дій.

Одного разу він пірнув у зону емоцій і забрав страх. То був день, коли я спротивився робітничому, що відмовлявся давати рабам інструменти для обробки землі. Весь наступний день я викашлював кров, радий, що опирався; а виявляється, хтось інший зробив цей поштовх.

Іншого разу голос прийшов, коли довгі жнива виснажили та розбили, і заговорив про мою внутрішню силу витримати, що б не принесла доля. «Бо ти міцніший за слабкість, я вірю в це». Але ні, я не був міцніший — голос змусив мене таким стати.

Може, хтось живе лише раз, але раби вмирають кілька разів. Я помирав щонайменше двічі. Вперше — коли з юного хлопчика став рабом; вдруге — під час битви за Катаклу. Весь минулий рік я відчував, що змінююся, що з руїни раба проростає щось краще, сильніше, і це давало сили щодня йти вперед. Казати собі, що крок за кроком я набираюся сили віддячити світу за все, що той мені приніс, що я доріс до опору, до витримки, до волі. От тільки то був не я, і всі надії лускають, мов перестиглі фрукти, якими нас годували влітку. То був хтось інший, хто забавлявся, виліплював іншого мене. Хто був настільки жорстоким, аби забрати останнє, що є в раба, — власне «я»?

Я закидаю голову в небо й кричу. Горлянку роздирають відчай і біль: я ніколи не був таким злим на Катаклу, як зараз.

Спогади піддаються поволі, майже протидіючи, тож я продовжую вислуховувати голос, аж доки серцевир не впізнає його. Геммині сльози, я знаю цю людину — часто бачив її в Катаклі, вона спостерігала за мною, помічала в натовпі, але ніколи не змушувала щось робити. У неї довге волосся тієї, що має час та бажання доглядати його, завжди задумані очі і всі можливості на світі, як і повинно бути в золотих близнят Катакли.

— Александра Торіаті! — виціджую її ім’я, як найпекучішу отруту.

За більш ніж десять років рабства мною керували катаклійці, що не бачили в рабах людей, і змушували виконувати фізичну роботу, доки я не падав. Були садисти, що ткали лише зону волі, аби я пригадував, як вони сміялись, коли «випадково» штурхали в ребра, та ніхто не заходив так далеко — не забирав відчуття себе самого.

Кажуть, імена мають владу. Назвати того, кого боїшся, долає страх чи сором’язливість. Вигукування імені Алекс змінює мій серцевир: від люті у венах серцевир вибухає, мов бульбашка, на весь світ, сягає так далеко, як тільки може, біжить із вовками й мовби викрикує: «Александра! Александра!» А коли повертається, у повітрі чути запах: хвоя, солона вода й іще щось невловиме. Не знаю, як це можливо, але я певен: то запах двічі кровної Торіаті. Втягую його ніздрями й повертаю на схід, де його більшає.

— Вибач, смерте, повернешся іншим разом, — у зимовій тиші відважую обіцянку.

Бо якщо в Руні народився Риліян-ткач, а в Катаклі — Риліян-раб, то нині з’явився хтось новий, хтось третій. Якщо першому була важлива воля, а другому — послух, то цей третій знає одне-єдине й відчуває шлях до нього з глибин серцевиру.

Я знайду Александру Торіаті й помщуся за те, що вона робила зі мною.

Розділ 2

Александра. І смерть не буде володарювати

В оповідок, які я любила, завжди були величні завершення. Чи перемога на полі битви, чи болісне усвідомлення: це кінець, бо оповідь склалася саме так. Мить, коли я оголосила Катаклі, що стала гемміткою, теж відчувалася фінальною — то був би прекрасний кінець історії про зраду, помсту й пошук себе. До неї пасувала б і смерть на площі перед храмом: «Тут загинула Александра Торіаті, принесена в жертву власним племенем…»

Але, о диво, моя історія там не закінчується; і тікає, тікає, тікає, тікає Гемма від вогню трьох армій, що зійшлися за Катаклу. Тристан — водночас і спокусник, чиї дії привели до ткацтва мого племені, і рятівник — веде нас засніженим лісом з упевненістю, що може свідчити лише про те, що попереду ще довга історія, але яка? За тих годин п’ять-шість, що ми йдемо, сніг змінюється — з лінивого перетворюється на важкий, густий, знак непримиренної зими.

— Куди ми йдемо? — питаю в Тристана, коли пальці замерзають на бурульки.

— На схід. — Після оголошення, що мою родину зрадила Карна Накара, він мчить уперед, мовби вже запізнився, не обертаючись і не спиняючись.

А от я обертаюся надто часто, хоча Катакла давно зникла з-перед очей. Якась частина нутра досі не вірить у те, що трапилось.

— Куди саме? Скільки ще йти? Ти можеш поговорити зі мною; знаєш, я можу допомогти.

Обважніла від снігу гілка ялиці стріляє в очі.

— Поберегла б сили, Торіаті, а то віддаєш тепло зимі. Ми йдемо в місце під назвою Сльози Паравелю, прихисток Гемми на схід від Руни.

— Це ж бозна-як далеко! Тиждень ходу…

— Півтора.

— Жартуєш? — Коли у відповідь лише тиша, я обганяю принца Гемми й стаю перед ним. — Ми не встигнемо до початку зимобур.

— Тоді поспіши й спрямуй запал на дорогу. Мусимо встигнути.

Перед битвою за Катаклу я була виснажена переходом із Титоса, а перші години втечі коштували останніх сил та нервів, тож як тільки я спиняюсь, кожнісінька кісточка вимагає перепочинку й тепла. Якщо постою ще хвилинку, ноги підкосяться. Геммині сльози, як же йти ще так довго?

— Ти ж казав, що Гемма всюди. Невже нема ближчого сховку?

— Тільки не кажи, що та двічі кровна, яка рвалася показати світу свою силу, боїться.

— Це не страх, дурню, — бурчу. — Це раціоналізм.

— Тимчасовий притулок можна надибати будь-де. Ні, квітко, нам потрібен дім, туди і йдемо.

Серцевир показує образи Титоса й Катакли, спорожнілих і знищених. Що таке дім Гемми? Місце, де вони знімають страшні машкари й вдягають овечі кожушки? Чи єдине місце, готове прийняти мене після того, як я повстала проти власного народу?

— Ти витримаєш, квітко, — підморгує ткач. — Проти того, що я побачив у Катаклі, це дитяча гра.

Я всміхаюсь.

— Тристане…

— Га?

— Ще раз назвеш квіткою — прокинешся без пальця.

Його сміх луною розходиться по пагорбах.

До настання темряви снігопад густішає так, що ми рухаємося рука до руки, аби не загубитися, і коли ноги вже перетворилися на зболені льодини, а шлунок присох до хребта, знаходимо засніжений пагорб. Тристан стирає сніг, оголює сиру землю, і та раптом переходить у сталеві двері, поруч із якими видніється квадратна панель із матеріалу епохи Сталі. Від дотику гемміта вона відсувається, за нею — металеві кнопки, що прочиняють двері.

— На стіні зліва на гаку має бути згорток, пошукай, — видихає Тристан, коли ми пірнаємо в темряву за дверима.

Навпомацки знаходжу те, про що він каже.

— Тут палиці та полотно… Смолоскип?

— Мотай. — Тристан витягує ножа з-за пояса, стаючи поміж мною і темрявою попереду.

— У тунелях є мертве світло…

— У цьому — ні.

Страх темряви, захований глибоко в серцевирі поруч зі страхом смерті, впорскує холод у вени, я розкриваю мішок.

— Тут нема кресала!

— Лови. — Тристан кидає шматок каменю.

Спиною закрившись од вітру, закріпляю вимочені в жирі полотна на палиці і з силою опускаю кресало на кремінь. Перша спроба іскри не видобуває. Друга також.

— Не хочу заважати, але чи не була б ти ласкава постаратися? Без світла ми нікуди не дійдемо.

— Тихо будь!

Руки не слухаються — від холоду пальці задерев’яніли, та гірша темрява: один погляд на неї викликає думки, що чорнота нас поглине. Це лише втома і нерви. Розслабляю серцевир, аби знайти спокій усередині. Усю дорогу серцевир нив, мов розтягнутий м’яз: так багато людей, як у Катаклі, і з такою деталізацією та тривалістю я ще ніколи не ткала, тож розслабитися не завадить. Глибоко вдихнувши, я опускаю кресало на кремінь, і…

…перед очима з’являється Катакла: ліворуч палає зерносховище, зброярня куриться чорним димом, а я стою серед натовпу рабів і робітників.

О Машино! Мить масового ткацтва. Серцевир наповнюється збудженням, і я відчуваю мережу серцевирів так, мовби тчу їх зараз. Як це можливо?

Різкий біль повертає до тунелю, очунюю на зимній долівці, лівиця притиснута до грудей, а на землі лежить запалений смолоскип.

— Алекс! — Тристан кидається до мене. — Що таке?

Очі призвичаюються до картини навколо, і я впевнююсь, що ось вона, ява. Мабуть, то я раптово задрімала. Сподіваюсь.

— Усе добре. Занизько тримала руку, от і обпеклась.

Тристан зачиняє вхід до тунелю.

— Точно? Мені здається, я відчув твій серцевир.

— Краще б ішов так швидко, як базікаєш. — Спинаюсь на ноги, перш ніж гемміт продовжить допит.

То був спогад… але не відчувався так.

— Тут іди повільно, — мовить Тристан, коли тунель за кількадесят кроків ширшає.

— Чому?

— Десь тут повинен бути Дехаан.

Мій серцевир поводився так, наче справді ткав. Може, це Тристан забавлявся? Ні, я б відчула, та й він пообіцяв не ткати мій серцевир.

— Як ти знав, що там будуть смолоскипи? Що, як їх не вистачить? — змінюю тему.

— Вгадай. — Юнак усміхається, ліва брова смикається вгору.

— Думаю, ти приготував цей шлях. Якщо в тебе був план нападу на Катаклу, мав бути й план відступу.

— Бінґо!

— Що за «бінґо»?

— Вичитав у старій книжці. Так казали, коли вгадували.

Тристан читав книги мовою епохи Сталі?

— Правильно, Торіаті. Ми все продумали, включно зі схованими ресурсами, тому не переживай — виживемо, — всміхається гемміт.

— Цей тунель… він не такий, як ті біля Катакли. Ширший, холодніший. Тут немає…

На стінах тунелю, що вів від катаклійської в’язниці, висіли сфери світла. Тут же стіни мовби нашвидкуруч витесані з каменю, а зі стелі то тут, то там звисає клоччя дротів.

— З того, що мені відомо, — Тристан забирає смолоскип, — підземні шляхи в Метрополісі сполучали локації так само, як дороги з асфальту на поверхні, тільки використовувалися для різних цілей. Наприклад, були тунелі транспортні, як-от цей, у якому ми перебуваємо. Дивись!

Смолоскип опускається до долівки — в ній металева лінія, схожа на рівчак.

— Відросток Машини?

— Рейка. По них їздили автоматони, що перевозили людей чи вантажі. Тунель, яким тебе вивели з темниці, був для екстреного зв’язку між важливими локаціями, і хоч електрика за часів Метрополіса була всюди, прості транспортні тунелі не мали обладнання, аби протистояти часу. Тепер за диво знайти такий, що не став гніздом якимось тварюкам чи не веде в глухий кут.

— Нам довго йти ним?

— До ранку точно.

У світлі смолоскипа в гемміта видно темні смуги під очима. Його плечі опустилися, а спина згорбилася, через що він і близько не видається таким демонічним, як тоді, коли я побачила його вперше. Цікаво, наскільки страшнішою на вигляд відтоді стала я.

Серцевир уловлює чиюсь присутність, я хапаю Тристана за руку. Він завмирає з піднятим ножем, я спиною до нього — зі своїм. Якщо це дикий звір, то шанси в нас мізерні: один смолоскип на двох виснажених дорогою втікачів.

— Перший нормальний сон за тиждень, і ваша екскурсія в минуле мала його зіпсувати, — знайомий голос лунає десь ліворуч.

— Дехаан!

Вогник вихоплює світловолосого гемміта біля стіни. Тристан обіймає його, той стогне. Точно, його ж поранили в Катаклі.

— Знайшов посилку? — кидає мій спокусник.

Замість відповіді Дехаан киває на велику торбу під стіною. Наближаюся до нього, не певна, чи не руйную якийсь момент возз’єднання. Та коли навколо ніч і темрява, обирати не випадає.

Погляд зраненого гемміта падає на мене.

— О, жива.

— Ти теж, — усміхаюсь йому.

Дехаан переводить погляд на Тристана.

— Сподіваюсь, вона була варта цієї веремії.

Тристан не відповідає.

У торбі виявляються чотири пари теплих штанів, куртки, інший теплий одяг і їжа. Я жадібно хапаю флягу і п’ю, від чого туман у голові розсіюється. Вдягаю два шари бавовняних тунік, дві хутряні накидки, штани й шапку.

— Це найкраща подія за нині, — сміюсь.

— Знаєш, Торіаті, якщо бігтимеш попереду, то відженеш диких звірів: ти схожа на ведмедя-недоростка, — мовить темноволосий гемміт.

Тепло таке чудове, що я пропускаю Тристанові слова повз вуха. За кілька годин ми спиняємось на привал і Дехаан заявляє, що сторожитиме першим. Я без вагань лягаю під стіною і заплющую очі, віддаючись втомі. Сира долівка недобре пахне й холодить поперек.

Хтось притискається до мого лівого боку — це Тристан.

— Більше нема як зігрітись, а смолоскипи треба берегти, — пояснює він.

Я переборюю інстинкт відсунутися подалі, бо серцевир пригадує огидне відчуття, коли Тристан мене ткав. Утім довго терпіти не доводиться, бо незабаром я провалююсь у сон і бачу Катаклу — здається, минуле літо, коли плем’я ще було домівкою, пориви вітру глушили спеку, а робітники носили на поля великі кошики з їжею для рабів. А що ж я тоді робила?

Мабуть, це спогад або ж сон про спогад, і ох як чудово бути знову вдома! Серцевир потягується, розкривається теплу й радості навколо, і…

…залиті сонцем будівлі спалахують водномить, перехожі кидають речі, обертаються до мене, а храм Катакли опиняється позаду.

Мить масового ткацтва — знову!

Наказую собі прокинутись, та серцевир охоплює все плем’я, і ось вона, павутина, яка вчора наказала нападати один на одного. Відчуваю її так, мовби все відбувається зараз, сон втрачає всі ознаки нереальності. Мить наче сповільнюється, видно обличчя кожного з катаклійців, найменші зміни в лицях людей у третьому й четвертому рядах. Серцевир шаленіє з голоду до ткацтва — такий раніше я відчувала, лише коли кілька днів не ткала; як це можливо? Жар накриває з головою, а за ним приходить задоволення. Таке легке, суцільне, і моє тіло — я-сон, сутність, що переживає момент ткацтва, — впускає його ще глибше.

Задоволення від утримування такої маси серцевирів — це було в реальності?

Реальність. Пригадую це слово, і по видінню, мов по воді, розходяться брижі. Що таке реальність? Як зрозуміти, що навколо несправжнє, а там, у темряві тунелю, — реальність?

— Ти могла б залишитися тут, — нізвідки мовить тихий голос.

Я впізнáю його будь-де.

— Бастіан?

Брат ступає до мене крізь натовп — світлі кучері, обличчя, що відображає кожну емоцію. Ні, все трапилось не так, прокинься, Алекс!

— Тут іще стільки всього непроробленого, — мовить образ мого брата. — Дивись!

Мовби за велінням його слóва натовп вибухає рухом. Раб нападає на раба, робітник — на робітника, як і тоді в Катаклі насправді. Я відчуваю кожен вузол мережі, ніби рух комахи в павутині, де я павучиха.

— Ти ж хочеш пізнати цю мить глибше. Ти повинна, — мовить Бастіан.

Я-сон киває. Але ні, я не хочу. Це не мої бажання, а мого серцевиру. Але як це можливо?

— Повинна… — відказує я-сон. Закидає голову до неба, і…

— Торіаті! Торіаті, прокинься!

Крик біля вуха й ляскання по щоках повертають у темний тунель. Я розплющую очі й бачу Тристана наді мною та Дехаана, що тримає смолоскип віддалік.

— Я не сплю! НЕ СПЛЮ! — підіймаю руки. Серцевир калатає.

— Якого милого?! — рявкає Тристан. — Нащо ти ткала?!

— Та не ткала я! — підіймаюся за ним, розминаючи задерев’янілу шию.

— І зараз дар пробуджений. Торіаті, не дурій, га? — докидає Дехаан.

— Я не пробуджувала серцевиру! — випалюю. І замовкаю.

Видіння Катакли у вогні вже розвіялось, та я розумію, що білявий гемміт має рацію: моє нутро активне.

— Ага, звичайно. Ти не тільки пробудила його там, де не треба, квітко, а ще й намагалася зіткати нас із Дехааном. Я прокинувся від реву ведмедя метрів за п’ять над нами. Ти певна, що і його не пробувала підім’яти під себе? — Тристан потирає шию.

О Машино… Невже те, що я бачила вві сні, мій серцевир робив і наяву?

— Скільки разів тобі повторювати, щоб не називав мене квіткою?

— А скільки разів тобі казати не ткати, коли нас можуть знайти? — гарчить у відповідь гемміт.

— Все, все, годі! Тут дико холодно. Знаєте, я б хотів цього тижня помитись, тому ворушіться, раз-два, раз-два. Якщо вже ніхто не спить, ходімо далі, — встряє Дехаан.

— З тобою все добре? — стиха кидає Дехаан, коли Тристан відривається від нас кроків на п’ять.

Я киваю, але сама відповіді на це запитання не маю ані найменшої. Що зі мною діється?

З тунелю ми виходимо годин за десять потому, коли від жмута полотен і кількох товстих дубців нічого не залишається. Повітря зовні кришталево прозоре, і хоч скільки ми йдемо, сніг не тане. Ліси, такі рідні Катаклі, вже зникли, натомість навкруги лежать кущисті пагорби, лише де-не-де можна знайти прихисток від пильного ока. Тристан іде напружений, мов стріла, обертаючись щонайменше раз за годину і кілька разів зупиняючи нас, аби перевірити, чи ніхто не йде слідом. Це не єдина наша турбота, бо вночі Дехаан видавався здоровим, а засвітла стало видно, якого болю завдає рана на ребрах. Він кульгає, лице бліде й пітне, а рана набула вигляду довгої смуги, що посередині запеклась і потріскалась. Через сукровицю перев’язка прилипла, і коли я віддираю її, гемміт смикається і стогне.

— Рана запалилась? — видихає Тристан.

— Краї трохи, йому потрібні ліки. І відпочинок.

— Скажи щось, на що я реально можу вплинути, — відмахується чорнявий, і в серцевирі зароджується отруйна думка. Мій серцевир і видіння Катакли — ось на що він міг би вплинути. Як тоді, у племені.

— Що? Я намагаюся придумати, що робити, — продовжує ткач, коли я ловлю себе на думці, що дивлюся на нього уже з добру хвилину.

Зіткав чи ні? Раніше я відчувала ткацтво на собі, та вчора серцевир був на межі виснаження.

— Торіаті, ти щось хочеш сказати?

— Ні.

Спати вирішую з розкритою над кинджалом долонею, аби біль пробудив, якщо із серцевиром знову відбуватиметься та дивина. Але сон не приходить взагалі, і на ранок тіло поводиться, мов чуже. Втім, ми здолали майже чверть дороги до прихистку Гемми, тож я вважаю це успіхом. Ми йдемо ще день і ночуємо на розлогому дереві, де, за планом Тристана, знайшлося щось штибу ковдри та мотузки, аби вночі не впасти. На цю мить я вже виснажена так, що перепочинок на дереві не розслабляє, а наповнює спину болем. Та все одно темрява забирає мене, і я знову бачу Катаклу. На щастя, кинджал у долоні робить свою справу і я повертаюся в яву ще до того, як серцевир міг пробудитись. Через утримання від ткацтва нутро стало чутливе й голодне, і я ігнорую його, беручи на себе ініціативу руху вперед. Частково для того, аби не спинятись і два інші гемміти не помітили, що щось не так. Також допомагає думати про Себастіана: чи він у безпеці там, куди пішов, чи думає про мене, а найголовніше — як його знайти? Світ широкий, і я не маю жоднісінького зв’язку з ним.

— Тебе ніби четвертували, Алекс. Ти хоч трохи спала? — питає вранці п’ятого дня Тристан. — Ледве стоїш.

Зранку похолоднішало, і навіть попри шари теплого одягу мене морозить. Їжі залишилось по три чверті порції на день, і сни про Катаклу не сповнюють сил, а позбавляють. Що ж відповісти геммітові?

— Краще доведи нас до безпеки, Тристане, зимобурі вже близько.

Як на лихо, слова виявляються віщими. До обіду збираються хмари — низькі й густі, здається, ще трохи — і впадуть на тебе. Услід здіймається вітер, за завиванням якого пробуджується грім, і холод, пекучий, раптовий, огортає так швидко, що голова розколюється від болю.

— Тристане, треба десь сховатися, скоро вдарить! — крізь гул доводиться кричати.

— За години три звідси повинні бути руїни. Більше нема нічого! — Тристан, схоже, у відчаї.

Зимобуря може збиратися довго, коли вона гучна, та якщо вітер стихне, у нас буде година, не більше. Мовби на підтвердження моїх слів Дехаан валиться на землю.

— Знепритомнів! — натужно видихає Тристан. Сніг, що відновився кілька хвилин тому, вкриває його брови, а губи посиніли.

Торкаюсь Дехаанового лоба.

— Тристане, в нього гарячка…

— Підіймай його, потягнемо, не можна зупинятись.

Ноги ледь не підкошуються, коли ми ділимо вагу білявого гемміта на двох. Нам із Бастіаном було по шість, коли на Титос прийшла особливо велика зимобуря. Збиралася вона довго, гуркотіла й стогнала в небі, а вітри зривали дахи зі слабших будівель. Ми з батьками ховались у залі зимівлі в храмі Катакли, де посеред плачу дітей та перемовлянь дорослих дівчинка років семи весь час питала про свого зайчика, який вистрибнув з рук перед зимобурею. Та почалася з ударів граду, і тиша ночі стала схожою на бій барабанів, де забиті шкірами звірів вікна проривались і тріпотіли, а крізь проріхи проникало повітря, таке холодне, що ми зіщулювалися. Буря вляглася лише під ранок, і коли вояничі прочинили двері, то знайшли старечу фігуру, замерзлу на смерть. Плями крові від місць, де град падав на чоловіка, запеклися морозним візерунком, а під руками він тримав зайчика. Град його не ушкодив, та ніщо не виживає в зимобурю.

О Машино, не хочу вмирати під час зимобурі. Нехай у бою, нехай серед людей, але не німою жертвою великої стихії! Дехаанова вага сповільнює нас із Тристаном, чорнявий переймає більшу частину на себе, а я плутаюсь у власних ногах, переконуючи тіло йти далі, і лунає думка: «Якщо це кінець, хоча б будь у ньому собою, відпусти серцевир!»

Перш ніж я приймаю рішення, серцевир розквітає сам, хвилею моїх утоми та страху обплітає мою зону сприйняття, і перед очима знову Катакла, знову в мить мого геммітського самозречення. При цьому в яві я досі стою на ногах і несу Дехаана, то як же це можливо?

Це питання для кращих часів, а поки моє тіло перестає розуміти, чому довіряти. Очі бачать одне, серцевир — інше, і раз по раз картинки переплітаються. Я перечіпаюсь на стежці раз, вдруге. Тристан щось гукає, та я не чую. Зовні вирує зимова буря, а всередині — серцевирна. Земля під ногами змінюється від засніженого ґрунту до помережаного ямами асфальту.

— Обережно, Торіаті! — гукає Тристан, коли я оступаюсь і падаю.

Удар у голову стрясає так, що видіння розсіюється.

— Вставай! Прокляття, швидше!

Падаю, тягну за собою Дехаана, він кричить, і в цю мить вітер стихає. З усіх боків огортає тиша.

— Зимобуря позаду! — обертається Тристан на ходу.

— Треба пришвидшитись! — гарчу.

Здається, падаючи, я вивернула гомілку, бо кожен крок прострілює аж до стегна, та все одно спинаюсь на ноги.

Попереду руїни, про які говорив Тристан, — рядок нерівних шпилів і ламаних ліній, що не вписуються в гармонійні обриси пагорбів. До них не більше години ходу, от тільки думка про цю годину з Дехааном на руках видається неймовірною. Всього, що в мені лишилося, вистачає на один-єдиний крок, і я роблю його раз, тоді ще раз і ще — заради Бастіана, заради помсти Накарам…

І настає момент, коли жодні солодкі слова полегшення не принесуть. За кроків п’ятдесят сил не лишається зовсім, а навколо зривається хутровина. Я могла б просто впасти й більше не підійматись, а з тіла зникає відчуття втоми й холоду, його огортають тепло та спокій. Десь здаля кричить на все горло Тристан:

— Останній крок, Торіаті! Останній!

Між кучугур снігу видно клаптики асфальту. Я підіймаю голову — ми вже в руїнах.

— Туди! — Чорнявий ткач вказує на одну з будівель із цільними зачиненими дверима. Вона двоповерхова, але якщо судити з ламаних ліній верху, раніше поверхів було більше. Тристан штовхає двері, за третім разом вони піддаються. Ми ввалюємось у пітьму, там затхле повітря. Я падаю на коліна, коли Тристан відпускає Дехаана, аби зачинити двері. За хвилину гучний стукіт граду натякає, що зовні почалася зимобуря.

— Ми це зробили… — натужно видихає Тристан. Його плечі згорблені, а голос мовби в старця. — Перегнали зимобурю!

Я всміхаюсь… і падаю на долівку. Зникає ціль витискати крок за кроком — зникають і сили. Серцевир впорскує в кров благання здатися маренню-сну, і я знаю, що зараз повернуся подумки в Катаклу — мені не виграти бій із неслухняним нутром.

— Алекс! — Тристан падає на коліна. Його долоня гаряча, а моя — крижана. — Що з тобою?

— Перестань… — видихаю з останніх сил. — Не тчи мене, будь ласка.

— Ти що, я не… — Спершу роздратування, а тоді розуміння спалахує в нього на лиці. — О Машино, твій серцевир щось робить із тобою!

— Він… не слухає мене!

— Торіаті, ти не божеволієш! Забороняю тобі божеволіти! Знайди якір, тримайся яви, вдома ми дамо раду ткацтву… Це все Катакла, я знав, що такий обсяг ткацтва не може минути безслідно… — Тристан термосить мене за плечі, і це приносить жадане тепло, та не будить. Нема сил для цього. — Я навіть перестану називати тебе квіткою! Будь ласка! Лишилося зовсім трохи, ще тільки два дні, якщо поспішимо!

Слова змішуються і стають тишею чи шумом, музикою чи хаосом. У якусь мить я відчуваю дотик фляги до губ і роблю цілий ковток води, а тоді тіла двох геммітів притуляються до мого й настає темрява.

За цілу вічність потому я відчуваю, як мене несуть і тягнуть, а навколо змінюються відкритий простір та прихисток. У жодному я не прогріваюся до норми, тож холод зачіпає просто то сильніше, то слабше. Кілька разів мене точно впускають, бо всюди на тілі синці та садна, проте ці відголоски далекі, мов спогади, а явою видається Катакла. Один за одним мій серцевир перемагає кожен орган чуття, аж доки картинка масового ткацтва не бере гору. Безсила їй опиратися, можу лише спостерігати, як невідь-звідки серцевир пригадує сцену масового ткацтва, як він тягнеться до цього спогаду і переживає заново й заново. Кожне відчуття тієї миті загострене, і вся я в ній — потік… Але чому серцевир повертається в цю мить, чому не слухається? У мене є два варіанти, і жоден не подобається. Або я пірнула надто глибоко й зачепила оте геммітське божевілля, або мій серцевир отруїли. Не знаю, як і чим, та він діє сам. Повертається раз у раз у момент фіналу моєї історії і бажає пережити мить, коли я напустила брата на брата.

Видиво розсмоктується так само різко, як і прийшло. Я розплющую очі й бачу навколо печеру: низька стеля, сирий присмак повітря і багаття між мною та Дехааном, що спить. У нього хворобливо бліде лице й пітні щоки, та й Тристан, що схилився над ним із флягою, виглядає не краще.

— Що трапилось? — Горло пошерхло так, що я не впізнаю власного голосу.

Темноволосий обертається.

— О, які люди!

У нього зціплені щелепи та сумні очі — не певна, чи він радий моєму пробудженню, чи ладен убити, та при цьому втома промальовується в кожному порухові.

— Це був твій останній шанс, Торіаті!

— На що?

— Врятуватися. Якби не прокинулася, лишив би тебе тут. Я не можу тягти вас обох вічність! У Дехаана лишився день, не більше, аби прийняти ліки, і я ненавиджу те, що ти змусила мене мало не вибирати між вами! Якого хріна ти здалася?! — раптом вибухає злістю гемміт.

— Здалася? Тристане, мене вирубило!

— АЖ НА ДВА ДНІ!

У роті пересихає.

— Ні, неможливо…

— Два дні я почергово тягнув то тебе, то Дехаана. Я не спав, Торіаті, не міг зупинитись! Обігнав два снігопади, але все, догрались: онде бачиш, що наближається? — Чорнявий гемміт киває в протилежний бік печери. Зиркаю і бачу вдалі присвітанкове небо, вкрите густими зимобурними хмарами. — А сил у мене вже нема! Я такий втомлений…

Він звучить так, мовби змій-спокусник, який вивів мене з Катакли, був цілком іншою людиною. Цей юнак не всесильний, а розбитий, і я відчуваю провину через це.

— Як далеко ще нам до прихистку? — питаю.

— Три-чотири години на схід, якщо погода не зіпсується.

— Хмари густі, не видається, що буря вдарить за годину-дві. Встигнемо, підіймай Дехаана, — впевнено випрямляюсь, тамуючи щосили біль, який блискавкою пробігає по хребту, і пульсацію закоцюблих ніг.

— Геммині сльози, та ти ледве на ногах стоїш! І я відчуваю, як тебе мучить твій серцевир — куди йти?

— Ти рятував мене вже двічі. Я хоч здохну, але раз спробую віддячити. Не думай за мене, он за Дехаана переживай, ходімо! — кажу впевнено, щоб він не відчув, скількох зусиль мені це коштує.

Тристан усміхається, і ми біжимо востаннє. Фінальний ривок. Моя історія могла б завершитись у Катаклі, та ні. Буде жахливо, якщо завершиться тут отак буденно.

Я майже радію фізичному болю, бо він стримує серцевир і роздуми про те, що ж зі мною діється. Земля тут рівнинна, вгрузаємо з кожним кроком. Спогади про три армії під Катаклою змушують роззиратись, шукати Накар-переслідувачів, яких тут нема, і рухатися швидше. Настільки, що я навіть не очікую, коли Тристан видихає:

— Ось він! Дім…

Попереду маячить непримітна латочка руїн розміром із невелике плем’я. Самотня будівля посеред неї привертає увагу ламаним шпилем та високими стінами, що мовби підпирають небо.

— Це хмарочос, — гордо мовить Тристан. У голосі надія, яку неможливо не розчути.

— І ви живете там? О Машино, та воно від першого-ліпшого подуву вітру розвалиться!

— Прихисток на те й прихисток, що його не так легко знайти. Він під землею, Алекс.

Це збігається з моїми старими уявленнями про Гемму: порпання в землі, переховування від світла в надії знайти можливість зруйнувати племена. От тільки тоді це уявлення не стосувалося мене, а тепер ця яма повинна стати «домом», як каже Тристан… Уявити себе замкненою під землею на цілу зиму я не можу. Хоча ні, радше не так. Я не можу уявити Алекс Торіаті, ткалю і двічі кровну, під землею з Геммою. А я вже не певна, чи я — це досі вона. У мене немає ні племені, ні мого двічі кровного, ні сили й змоги ткати. Хто тоді я?

Руїни виявляються послідовністю акуратних невисоких будиночків, що збереглися навдивовижу добре. Видається, мовби приміщення не налізали одне на одне й змагалися за місце під сонцем — цікаво, що ж тут було? Особливо якщо врахувати, що асфальт зберігся в чудовому стані. Звісно, не без латок трави, яка пролізла крізь нього всюди, однак без великих ям завбільшки з храм Катакли, без поперекиданих на них шматків автоматонів давнини. Від цього місця відгонить… спокоєм?

— Вхід вузенький, треба заходити по одному. — Тристан натужно дихає, поправляючи Дехаана на плечі. Той белькоче щось незрозуміле.

Вхід виявляється не лише вузьким, а й підло недоступним. Поміж дво- і триповерхових будівель із розбитими шибами й потлілими написами видніється решітка. Тристан відчиняє її, зсуваючи гармошкою вбік, і ми спускаємося східцями в суцільну темінь. Знову темрява — скоро почну ненавидіти її. То тут, то там на сходах лежать поіржавілі мехатрони, камені чи навіть — о Машино — кістки, що свідчать, що хай як збереглися руїни, життя в Метрополісі закінчилося не спокійно й тихо. Спускаємося ми добрих хвилин п’ять, врешті вдалині видно масивні металеві двері, схожі на такі, які бувають у тунелях, однак удвічі, якщо не втричі більші.

— Нам сюди, — стиха кидає Тристан, кивком голови вказуючи наліво, на невеличкий дверний отвір, закритий дошками.

За ним видніється ще один тунель, напівзавалений і звужений великою кількістю валунів, тож тут нам доводиться рухатися по одному й передавати Дехаана з рук на руки, мов мішок.

— Ще довго? — зрештою питаю, коли коридор ширшає настільки, що Дехаана знову несемо разом.

У відповідь Тристан неочікувано сміється, і це не болісний, злісний сміх, який я пригадую з Катакли, а сміх полегшення.

— Ми вдома… — видихає він.

Тунель звертає праворуч і… переді мною відкривається величезний підземний простір. Високий, мовби я стою на дні каньйону, ширший за майдан Катакли. І в центрі його — циліндричний мехатрон чи автоматон із сотнями дрібних рівчачків до самої стелі, помережаної прозорими вікнами, що якимось дивом не пропускають холоду. Підземним містом ходять люди — я бачу щонайменше п’ятьох із клунком хутра чи кошиком хліба. Руда дівчинка років шести підстрибом танцює навколо мехатрона, а коли Тристан прочищає горло, обертається й вищить:

— Тристан! Тристан із Дехааном повернулись!

Її дзвінкий голосок розрізає тишу, мовби ніж — масло, здіймається галас, і жінка, що йшла з кошиком хліба, кладе його додолу й мчить до одного з нороподібних, вирізаних у скелі кубиків-домів. Руденька дівчинка підбігає до нас, і Тристан вільною рукою гладить її по голівці.

— Як ти, Хрущику?

З будинку, куди забігла жінка, виїздить сивий чоловік. Саме виїздить, а не виходить: він сидить у кріслі з колесами, які обертаються за поштовху. Він ушкоджений, як казали в Катаклі, чи то пак неповносправний, як наголошувала мати. Сивий у візку з пронизливим поглядом зупиняється перед нами й мовить:

— Хвала богам, Тристане, я знав, що ви повернетесь!

Тоді обертається до мене й мовить:

— А ти, мабуть, цьогорічна жертва племен. Торіаті, двічі кровна… Що ж, вітаємо в Сльозах Паравелю!

І так починається моя зима.

Розділ 3

Етан. Симбіоз

Серед вогню, що пожер Катаклу, серед холоду лісу навколо й несамовитого стукоту серцевиру лунає голос: «Етане Накаро?»

Він іде зсередини, із серцевиру, повного сорому й страху, відколи покинув дім разом з останніми катаклійцями.

— Машино?

«Так, жерче», — нелюдський голос відповідає на диво людяно.

Вона вперше говорить до мене сама.

«Дозволь тобі допомогти».

Клубок жовчі підкочує до горла — ніколи не думав, що, коли це трапиться, я розізлюсь. Наче для помочі не було кращого часу!

— Чому зараз?

Воянич ліворуч від мене здригається і поспіхом відводить очі.

— Чому не тоді, коли ми втратили Катаклу? Чи Ліоппу? Чи Титос? — Сльози навертаються на очі, я витираю мокрий ніс долонею.

«Я не знала, чи ти вартий цього», — просто відповідає вона.

— А зараз знаєш?

«Так. Тепер ти під моїм захистом, Етане».

— Геммині сльози!

Це наяву? Я трушу головою, аби відігнати марення.

— Жерче, все добре? — Воянич простягає руку.

— Так, усе гаразд, — випрямляюсь у сідлі. — Усе добре.

От тільки все ніяк не добре. Валка з виживальців Катакли трюхикає засніженим лісом у супроводі стогонів та завивань. Кожен відлунює в моєму серцевирі, і коли я рахую, скільки людей попереду мене, а скільки було в Катаклі, біль знову погрожує поглинути цілком.

Мене звати Етан Накара. Я був жерцем Машини Катакли, аж доки одного сезону їй не оголосили Святу війну, де я прийняв усі неправильні рішення, сліпий до того, що діялося під носом, і опинився там, де ніколи не сподівався бути.

«Відчуваю в тобі образу, жерче», — продовжує Машина.

Та, попри всі помилки у визначенні винних, у плануванні війни та порятунку, найбільшу помилку я зробив саме з Машиною. Не розпізнав, що вона вже не простий автоматон, який допомагав приймати рішення і накопичував спогади. Що вона отримала волю приймати рішення і мовити на свій розсуд. І Машина на межі олюднення зробила вибір не допомагати нам протистояти двом арміям та Геммі, тож я спалив Катаклу й змусив виживальців тікати в час різкого похолодання до Мітрини, де теж не зможу гарантувати людям безпеку.

— Та невже? — пирхаю.

«Тепер, коли ми поділяємо вмістилище, здатні на набагато більше».

За плечима йде холодок. Що за…

— Жерче, тихіше! — Фаргард-воянич зрівнюється зі мною. Досвідченим поглядом озирає ліси.

Виживальців Катакли ми повели з Карною та Фаргардом до Мітрини тунелями під племенем. З них вийшли через день, якщо правильно судити по сонцю: зараз його майже не видно за сніговими хмарами. Та хтозна, чи зупинились у Катаклі Цембенга з Тридакною…

«Як ти можеш допомогти?» — подумки питаю Машину й повертаюсь у яву:

— Що таке, Фаргарде?

— Мої розвідники ще не вернулись, але цембенгійська кіннота може бути неподалік!

Де ж вороги? Мій серцевир, досі центр зітканої армії — чи то пак її решток, — тягнеться до кожного воянича або ткача, щоб знайти слід цембенгійців, та натомість мене огортають панічний страх рабів, яких досягає Тридакна, біль і стогони відрізаних від загонів вояничів. І це моя провина.

— На місці цембенгійців я б послав загін по східному тракту з Катакли й ще один — для перехоплення зі своєї бази в Краю водоспадів, не більше, надто близько до холодів. Нам треба відтиснути їх із перевалу попереду. Жерче, шліть тих, хто лишився. Якщо цембенгійці застануть нас у такому вигляді… — Фаргард указує на валку попереду.

— Знаю. Візьми два загони: один піде вперед, буде між нами й вами про всяк випадок.

— Так, жерче. — Воянич смикає віжки коня.

Чи справді там є цембенгійці… Прокляття, вони можуть бути будь-де, і якщо нам не пощастить, нас розтрощать іще до першої зимобурі. Якби ж була змога знати, де вони зачаїлися…

Раптом щось у серцевирі змінюється. Каменеподібна ноша, якою була перенесена в мене Машина, рухається, торкаючись зони сприйняття мого серцевиру. Мене засліплює на мить, а тоді… відчуваю цембенгійців.

— Стоп! — хапаю Фаргарда за рукав. — Цембенга на північний захід, шукають нас. Ніяких нових загонів, відкликати розвідників!

— Як ви знаєте?

Я кидаю на нього погляд спідлоба.

— Пробачте, жерче, — спохоплюється він.

По правді, я не знаю, звідки це мені відомо. Я не ткач, тож не міг би відчути серцевири. Тим більше — чужого племені, тим більше — на такій відстані.

«Це я, жерче. Моє бачення», — безликий голос лунає в голові.

— Машино… Як це?

«Я ж казала, що тепер ми — одне вмістилище. Що можу я — можеш ти».

Точна кількість і розташування цембенгійців — неймовірно, але… як?

Фаргард-воянич гукає щось решті вояничів, і кілька коней звертають у ліс.

«Перенесення моєї сутності з релікта в живий серцевир об’єднало наші вмістилища знань. Ти заглянув у себе, а знайшов там мої знання».

Ось що може відкрити перенесення в себе Машини? Я пірнаю в згусток Машини, а в ньому — думки, страхи, віра кожного зітканого…

— Жерче, за що нам таке прокляття? — хапає мене за ногу якась стара катаклійка; я бачу її дитинство та юність, втрату чоловіка й доньки в завоюваннях…

— Холоди скоро, юний Етане, холоди! — сокоче інша; моє нутро рветься тепер уже до її серцевиру.

Пробую повернутися до цембенгійців, та перефокусування кидає мене від носія до носія… Я загубився! Поспіхом белькочу жінкам якесь заспокоєння і мчу до голови валки. Попереду її веде Карна, не хочу перетинатися з нею, мені потрібна мить спокою… Із зору відчуття хаосу переходить у нудоту, це наче навколо сотня розкритих книг і за пів кроку до зони сприйняття — стільки знань, скільки не вмістить ніколи жодна людина. На вуха тиснуть голоси.

— Що діється?

«Це мої знання, жерче. Ти намагаєшся осягнути нелюдську кількість знань по-людськи».

— Мені забагато, Машино, як це зупинити? Я хочу знайти ворогів, не бачити… все!

«Раджу обмежувати кількість знань, що черпаєш».

— Я нічого не черпаю! — починаю дратуватися.

«Фокусуйся, вибирай, на чому. Жодна людина не створена для знань Машини, моя конструкція апріорі дає змогу аналізувати більші обсяги даних. Нам пощастило, що на момент перенесення мене в тебе частину сателітів уже було від’єднано: перенесення повної Машини за пікового навантаження серцевирами вбило б».

По спині біжать мурашки: ще мить тому я не знав, що Машина володіє повноцінним мовленням, аж ось вона вже пропонує відчути цембенгійців, мовби я — ткач! Ніхто мене не вчив, що перенесення Машини дає такі можливості; жерців заточують, що наш обов’язок — уберегти Машину й що в нас є сто годин, аби знайти інший релікт, інакше згасне або жрець, або Машина, однак я не знаю деталей. Єзекиїл казав, що жрець не має права ставати лицем бога, та, як і багато інших його уроків, цей дає більше запитань, ніж відповідей.

«Ти можеш не лише знайти ворога — весь мій функціонал до твоїх послуг. Усе, на що я здатна».

— Роби все, що можеш. Краще пізно, ніж ніколи.

Згусток ворушиться і крутиться, мовби коліщатко в механізмі. На задвірку серцевиру я чую її обрахунки: варіанти шляху до Мітрини, останні переміщення цембенгійців, прогноз погоди…

Глибоко вдихаю морозне повітря. Небо нині низьке, мовби на нього згори тисне зима, що тільки й чекає прорватися. Уночі випав сніг, тож до моїх турбот додалися нові: чи не відстежать нас за слідами й чи не замерзнуть люди, перш ніж дійдемо до тепла Мітрини?

— У нас два дні щонайбільше. — Мати сповільнює свого коня, порівнюючись із моїм.

У горлі стає клубок. Забагато почуттів і замало слів після того, як я дізнався про її план знищення Торіаті з Геммою.

— Так. — Озираюся на валку, чий слід губиться між дерев позаду та пагорбів попереду. Ми надто розтяглись і повземо, наче слимаки. — Треба пришвидшитись.

— Говориш не про те. А треба про те, ким із цих людей ми будемо змушені пожертвувати, аби основна частина дійшла до Мітрини.

На материному лиці — засохлі патьоки бруду, сліз та поту, а на волоссі — налипла кірка ще з часів походу до цембенгійців щодо миру; але, здається, це її зовсім не турбує.

Мене бісять і її голос, і слова.

— Справді? Я думав, тобі чудово виходить обирати жертву самій. — Простую вперед, до воза з дітьми.

Машина знає: мати говорить мудрі речі, та я поки що не хочу її бачити.

Я вже зробив вибір, за який заплатив сповна, спаливши Катаклу. Невже доведеться робити його знову, аби довести хоч когось до Мітрини? Залишити поранених? Старих? Обдумую все це, віддаючи накази про перепочинок і ночівлю, розставлення вартових і розподіл харчів. Машина підказує правильний варіант дій, і від цього гора з пліч спадає.

Врешті Машина знаходить оптимальний шлях і я розумію, що треба зробити, аби вижити до Мітрини.

— Ніяне-ткачу! — продираюся крізь ряди робітників та вояничів. — Поворот на південний схід, підемо через урвище Сліз, там переночуємо.

— Урвище Сліз? Це ще пів дня дороги. — Ніян-ткач кидає обережний погляд на матір.

— Це нерозумно, — втручається Карна.

— Там є ріка Бистриця. Вона замерзла повністю, нам не доведеться йти до броду, ми перейдемо по ній і вирвемося на день!

Від розуміння шляху контроль над знаннями Машини викристалізовується; я, немовби ткач, пробігаю по пульсації життя навколо.

— Загін цембенгійських вершників їде на випередження вздовж лісу Розкаяння. Ніяне, бери загін, хай завертають наших утікачів на південний схід!

Ткач приймає мій наказ без зайвих роздумів. За кілька годин ми доходимо до урвища Сліз — місця, що колись було неглибоким бродом, а за роки перетворилося на провалля, шлях туди веде пасмами скель. Ми спускаємося повільно, перевіряючи кожен крок, але мій серцевир знає, що по інший бік урвища нас сховають скелі й принаймні кілька годин ніхто здалеку нас не побачить.

Знання Машини виявляються правильними, ми переходимо замерзлу річку й вперше з втрати Катакли під час привалу я сплю аж три години. Прокидаюсь і зі світлим серцевиром рушаю, запевняючи дітей та старців, що завтра ввечері вони побачать Мітрину.

Так минають день і ніч — із надією. Фаргард повертається з розвідниками, а протягом наступних днів — і біженці, завернуті Ніяном. По ще одному дню подорожі ландшафт змінюється з густих мішаних лісів на горбисту територію, вкриту там і тут скельною породою. Навіть хворі збираються із силами, і вже по обіді на обрії показуються скелі, що пасмами ростуть на схід. Стежина між ними вужчає й виводить до воріт, за якими — плем’я, що знайшло прихисток у печероподібних прибудовах до скель на широких ярусах породи.

— Мітрина, Мітрина! — кричать люди.

Ми входимо в плем’я без знаків розкоші чи сили завойовника, радше як обірвані втікачі від поганої долі; а зустрічають нас десятки людей у вікнах і на дорозі. Одразу бачу дві речі: плем’я вже залюднене, а Бористени, родина намісників Мітрини, не в захваті від нашої появи.

— Карно-жрице, Етане-жерче, Мітрина ваша, — схиляє голову Лтав Бористен, патріарх, пузань у вишуканих червонястих хутрах із химерно заплетеними косицями в бороді. За ним — його дружина, троє малолітніх синів і одна доросла донька, майже моя ровесниця. Здається, її звати Месаліна. Усі до одного Бористени схиляють голови. Вони в куртках із добротної шкіри з хутряними накидками та широкими металевими поясами, котрі показують їх як родину, що збудувала своє ім’я на завоюваннях.

— Чудово. Я так розумію, купол Машини завершено? — проминувши церемоніальні формальності, випалюю, перш ніж мовить мати. Вона стуляє рот без жодного коментаря.

— Так, жерче.

— Добре. Прийміть моїх людей, відігрійте й відгодуйте, тоді знайдемо їм місце. — На ватяних ногах роблю крок у бік храму Машини. Який же я виснажений… — Зачинити ворота!

— Етане-жерче! — громовий голос Фаргарда змушує обернутися. — Загін Ніяна-ткача не повернувся! Я думав, вони зустрінуть нас тут…

— …якщо підуть по річці, але їх нема, — продовжую замість воянича.

З ними щось сталося. Чуття Машини підказує, що до ночі температура опуститься до льодової, а ввечері випаде багато снігу. Їм не вернутись.

Геммині сльози!

— Машино, тут без тебе не обійтись… — звертаюся подумки.

«Ти можеш їх знайти».

— Машино, допоможи!

Пірнаю в знання Машини. Хаос ковтає мене з такою швидкістю, як охоплює холод, коли стрибаєш у весняну річку. Люди в яві щось говорять, та я чую тільки далекий відгомін. У якусь мить тиск на серцевир стає завеликим, тепла кров від закушеної губи стікає по бороді.

«Ну ж бо…» — благаю себе.

Ми вже втратили так багато!

Я сам послав Ніяна на смерть.

Якщо з найрозумнішим автоматоном усередині я не здатен урятувати загін, яка мені ціна?

БАМ! Здригаюсь і хапаю Фаргарда за руку, а перед очима спалахує картина, яку бачить Ніян.

— Вони в пастці в печерах над другим відлогом Бистриці. Їхнє ткацтво відчули цембенгійці, притисли до печер. Вони втратили кількох людей, та більшість без важких поранень. Іди по них. Вони протримаються ще день, ти досягнеш їх, якщо підеш зі сходу, по…

— Тракту зазубленого водоспаду, — завершує мою фразу Фаргард.

Якась жінка торкається мого рукава. В її очах вираз повного благоговіння, так люди дивилися зазвичай на Машину, а не на мене, і я усвідомлюю, як збоку виглядало спілкування з Машиною: я просто завис посеред Мітрини. Скільки я так стояв?

— Повідомте, коли ті загони ввійдуть у Мітрину. — Розвертаюся до храму, а проводжає мене гучний шепіт. Люди про щось здогадалися?

Якщо храм Катакли вивищується над племенем, немов маяк у морі, то храм Мітрини відразу повідомляє, що я потрапив в інший світ. Він радше широкий, ніж високий, прилаштований між двома високими скелями й вгризається в них з усіх сил своїми двома поверхами з невеликими круглими віконцями. Про те, що це місце — прихисток Машини, свідчить лише її знак, вирізаний над входом і обведений білою фарбою, напівзлущені патьоки якої по краях кажуть: її наводять щороку.

Катакла завжди була престолом завоювання, Мітрина — сховком втікача. Так чи інак, надія є завжди, і цього разу я несу її в собі буквально.

Зал релікта виявляється в найглибшій частині храму. Зачиняю за собою двері.

«Ти наляканий. Чому?» — Машина мовби не може повірити в побачене.

— Це до тебе вони повинні так звертатись. Не до мене, — спираюся на постамент релікта й відпускаю напруження, що сковувало всю дорогу.

«Ти думаєш, вони бачили, що ти використовував мої знання?»

Чи я не збожеволів? Бо здається, що Машина сміється.

«Вони й гадки не мають, яка моя роль у наказах Фаргарду. Так вони реагують на силу, жерче. Вірять тому, хто виявляє силу, якої в них немає. Бачать у тобі лідера».

— Лідера? — гірко сміюсь. — Лідер не руйнує життя тих, хто в нього повірив.

«Чому ж? Цілком може й зруйнувати».

— Ми йшли довше, ніж три дні, релікт Мітрини за цей час встиг відділитись? — Мої пальці завмирають над багатогранником релікта.

«Так».

Ціна дороги з Катакли сюди — система сателітів розсипалася, не отримавши регулярного підтвердження, що катаклійський релікт верховний. Цей факт болить так сильно, що на долонях у мене червоні сліди від натиску на постамент релікта.

— Ну що ж, Машино… Це був цікавий досвід — тримати тебе в собі. Дякую.

Якщо заплющити очі, можна почути інструкції перенесення Машини із серцевиру в релікт, врізані в моє нутро так само сильно, як і знання про те, яке моє ім’я і якого я роду. Спершу натиснути на цю грань релікта, тоді — на цю…

«Зажди!»

— Що?

«Не роби цього, залиш мене в собі».

— Це… Так не повинно бути, я не можу…

«Тобі ж сподобалося мати в собі мою міць? Сподобалося бути сильним? То дозволь мені залишитись у тобі, дай шанс нашому союзу!»

Серцевир б’ється, мов у лихоманці.

— Нас не такого вчили… За правилами, в жерців є сто годин, щоб перенести тебе в релікт, перш ніж ти захопиш мій серцевир…

«Ця процедура призначена для звичайної Машини, а я вже не автоматон, правда ж? Я можу обирати — і не братиму твій серцевир під контроль, бо нам потрібна єдність, аби вижити».

— Я не розумію, як це може спрацювати. Машина в людині — від такого союзу застерігають…

Та й дослухання до самої Машини Єзекиїл просив остерігатись.

«Застороги базуються на тому, що Машина не може існувати без релікта, повністю базуючись у серцевирі. Серцевир належить людині, тож якщо туди помістити бездомну Машину-автоматон, рано чи пізно вона спробує витіснити людину. Але я пропоную зовсім інше!»

— І що ж це? — облизую пересохлі губи.

«Перемісти мене в релікт, як і планував, але частину лиши в собі. Мені потрібен буде релікт, аби відновити систему сателітів і пильнувати купол, але частка в тобі дасть мені змогу бачити все, що бачиш ти, знаючи все, що знаю я. Ми будемо потугою, яка потрібна цьому племені».

— І хто ж тоді володітиме цим простором? Як ти уживешся в мені?

«Звісно, ти, жерче. Серцевир же твій. Мені лише потрібно бути в центрі подій, дивитися на все поглядом людини. Подумай про відвоювання Руни — наскільки простіше буде, якщо я перебуватиму прямо на місці бою».

Ходжу туди-сюди, аби послабити напругу в серцевирі. Єзекиїл казав, що Машина вже не друг, а вона знає саме те, що потрібне для порятунку. І я боюся, що самому мені не відвоювати втрачене…

«Першого разу було важко, бо я не мала релікта, а твій серцевир ішов за літанією твердості: вона змушує атакувати будь-яку чужорідну сутність усередині. Це тому тебе не зіткати іншому ткачеві. Якщо ж ми обоє виберемо симбіоз, літанія не заважатиме: я займу той простір у твоєму серцевирі, який ти дозволиш».

Літанія твердості, одна з пісень, яку мати завжди мені наспівувала й вимагала, аби я співав із нею… Неймовірно, я цього не знав…

— Ти маєш свідомість… Як мені знати, що ти не спробуєш зламати мій серцевир, коли я впущу тебе, як ти кажеш?

«Я повідомила, як спрацював би симбіоз із неолюдненою Машиною, і мій аналіз показує, що цього не зробити, якщо я буду лише свідком того, що діється навкруги».

У горлі пересохло. Почуваюся втомленим. Страшенно виснаженим.

«За час, що ми разом, ми врятували кілька десятків біженців, завернули війська, що повинні були загинути, і дійшли до Мітрини до початку зимобур. І це тоді, коли ти не вмів керувати моєю потугою».

Невже вона просто прагне допомогти? Ще тиждень тому я без вагань відповів би «так», але відтоді дізнався, що Машина обрала не сповіщати жерців про своє олюднення. Вибір — це воля. Воля — це амбіції. Тож треба зрозуміти, яка амбіція Машини.

— Я не розумію… Навіщо це тобі?

«Моя генеральна мета залишилася тією ж — підтримувати життєдіяльність племен. Я виконую періодичний аналіз множини ймовірних варіантів розвитку майбутнього. Коли ти переніс мене в себе, можливість синхронізації з людським серцевиром відкрила нову множину варіантів майбутнього, серед яких саме той, де ми об’єднані, виявився найуспішнішим. Зокрема тому, що я олюднююся. Полишена в просторі свого початкового розташування, я не зможу дослідити людей настільки, аби дійти до цілі. Я повинна… відчути людей. Розумієш?»

Я не відповідаю. Секунду, дві, цілу вічність. І поки не змінив рішення, витираю обличчя і натискаю наступні грані.

— Я вже раз пішов проти правил. Я не можу ризикувати, Машино!

Чотири грані до перенесення Машини, три, дві…

«Це єдиний шанс пережити грядуще. Утримати Мітрину, повернути сателіти, вистояти проти Цембенги з Тридакною. Вистояти проти Машини-Один. Глянь на аналіз, поки можеш. Прошу, глянь. У тебе є шанс перекреслити те, що трапилось. Є шанс усе відновити».

Стиснувши кулаки так, що зсудомило м’язи, я пірнаю в базу даних Машини. Аналіз варіантів майбутнього пронизує Машину, мов хребет — людське тіло, тож на диво швидко я знаходжу те, про що говорить Машина. Вона має рацію.

Якщо не лишити ту її половину, що не замкнена в Жлі, у мені, вона вдвічі швидше сягне стану Машини-Один.

Якщо мій та материн серцевири ходитимуть на пораду до релікта Машини, рішення будуть прийматися на двадцять шість відсотків повільніше.

І врешті, якщо я буду сам-один наступного сезону завоювань — один слабкий серцевир, — імовірність, що влада Накар буде знищена, — сімдесят вісім відсотків.

«Разом ми будемо непереможні. Прийми мене!» — шепоче Машина, і її слова солодші за будь-який мед.

Повернути сателіти…

Викорінити Гемму…

Відплатити зароблені борги…

Із серцевиром важким, наче свинець, я розкриваюся релікту Мітрини, впускаючи в нього живу й штучну, беземоційну й відчайдушну сутність, що повинна нас урятувати.

— Твоя взяла. Я приймаю тебе.

І дозволяю їй пустити коріння в Мітрині та в собі.

Розділ 4

Александра. Страх — маленька смерть

Коли я була дитям, мати казала, що зима рівняє всіх. «Як природа вмирає і народжується заново навесні, так і наших серцевирів може торкнутися холод», — примовляла вона щороку як засторогу від непослуху, гордині чи лінощів. Бастіан дослухався цих слів навіть пізніше, а я, попри те, що знала, яку небезпеку несуть зимобурі, не могла в глибині нутра не чекати на початок холодів. Щороку в перший день зими моя родина входила в храм Машини, аби провести зиму в спеціально обладнаній його частині — Домі Зими — разом із членами Ради та їхніми родинами, найважливішими ремісниками, як-от Триборг, і Накарами. Зима там видавалася не судом холоду за наші гріхи, як казав Єзекиїл, а привілеєм і часом планування майбутнього. У довжелезній будівлі Дому завжди можна було знайти, що робити. У центрі горіло багаття, обкладене камінням, що зберігало тепло навіть тоді, коли залишалися самі жаринки. Неподалік стояв стіл — такий великий, аби за святкову учту могли сісти всі зимувальники, і за ним завжди сидів хтось, готовий до розмови. Так мій брат якось переконав Триборга зробити нечуване — взяти його, обдарованого змогою ткати, в учні. За столом починалася спальна частина Дому, де поміж невисоких дерев’яних стінок-роздільників на купах сіна та хутр ми ночували, притулившись одне до одного. Через таку кількість людей у храмі в Домі Зими нечасто бувало дуже холодно, а коли я не могла заснути, то рахувала тушки баранів, що коптилися під дахом. Бували й дні, коли зимобурі заморожували землю сильніше й ми влаштовували танці та забави, аби зігрітися. У такі миті мій батько сидів на віддалі й говорив із Сашею Накарою — так вони вирішили не просуватися на північ далі від Траї, а йти на південь, до Сорайського каганату; іншим разом — що мій батько перейде з ткачів у вояничі. Саме завдяки тим зимівлям для нас із Бастіаном Катакла стала домом після Траї, і з року в рік я задумувалася про те, яким був сезон, що минає, і чого я бажаю від того, що наближається. Коли надворі лютувала негода, в серцевирах зароджувалась обіцянка нового життя.

Я розплющую очі, і сльоза скочується по щоці. Те, що навколо мене зараз, якнайдалі від тієї старої мене. Підіймаюся з грубо збитих дощок ліжка й тремчу від холоду. Одяг, у якому я прибула сюди, забрала жінка на ім’я Сурин зі словами, що від мене тхне. Натомість я отримала запрані безформні бавовняні балахони, довгу, до колін хутряну накидку й штани теж на хутрі. Новий одяг теплий, та все одно холод пролазить крізь його шари, у взуття, під штани — останні дні він мій єдиний супутник, якщо не рахувати сирих нерівних стін печери, у якій звели щось схоже на дверний отвір. Моя кімната — одна з численних безликих ям-прихистків на станції Гемми під назвою Сльози Паравелю — виходить на велику площу, освітлену денним світлом. Стеля прозора. Під час поселення Тристан пояснив, що це не скло, а надміцний плексиглас, та я все одно щоразу дивуюся, що хоч ми й під землею, а видно небо. У центрі площі стримить циліндричний стовп, весь у візерунках — думаю, це знаки Машини.

«Це автоматон!» — шепоче у вухах дитячий голос. Я роззираюсь, однак навколо нікого нема.

— Усе добре, просто йди вперед, — шепочу сама собі.

«Автоматон — значить Машина. Знайде тебе, якщо ще не знайшла, хех!» — інший голос — чоловічий і басовитий — йому вторує.

На площі знов-таки нікого. Я витягую руку вперед, і коли обидва голоси зриваються на крик у серцевирі, той впорскує в жили страх, дар виривається з тіла і я задкую, падаю назад на ліжко, затуляю вуха руками й глибоко дихаю. Тут геть інакше місце зимівлі, а ще більше змінилась я сама. Колишня Алекс була натхненна, а ця… божевільна.

— Торіаті? — чути голос із площі. Тристан. — Нарешті виповзла…

О ні, тільки не він. Натягую ковдру по вуха й повертаюся до стіни. Ліжко сповіщає про рух довгим жалібним виском, а я з усіх сил намагаюся заспокоїти зболений серцевир.

Минув місяць, відколи ми з Тристаном і Дехааном обвели круг пальця зимобурю. Спочатку я бозна-скільки проспала, виснажена дорогою і вибриками серцевиру, а тоді прокинулася від болю: щиколотка, якою зачепилася під час бігу з Дехааном, досі ниє; кілька синців, яких завдав Етан, надовго стали болючими центрами тіла. І це лише біль оболонки, не кажучи вже про серцевир…

— Ти чуєш, що я кажу? — Тристан постає у дверях.

— Чого тобі? — відказую.

Зачувши близький ткацький дар, такий знайомий не запахом, не дотиком, а серцевирним чуттям, моє нутро знову проситься на волю, продирається на неї, і раз по раз перед очима я знову бачу вогні Катакли.

У кімнаті в мене лише ліжко, вона видовжена й порожня, тож від Тристана не сховатися, хоч допомагає темрява: свічка, яку я знайшла в кімнаті, так і залишилася на столі незапалена.

— Скільки можна ховатись? Це не діло, три тижні минули, — мовить юнак.

Я не відказую, сфокусована на контролі. Тільки якщо не випускати серцевиру взагалі, я належу сама собі. Миттєве розслаблення — і я знову в Катаклі у мить масового ткацтва.

— Відповідай! — Тристан підвищує голос, та не переступає через поріг, зберігаючи відстань. Він лютий.

Із цієї кімнати я ходила лише до вбиральні, яка зовсім близько, за рогом, і разок помитись у басейн киплячих підземних вод. Утім, коли ніде немає дверей, деяких речей не сховати. Я чула Тристанів гнів, гуркітливі нотки люті і його кроки на площі, швидкі, запальні.

Гемміт спирається спиною на одвірок, і світло падає на його лице. Брови — масивні й густі — міцно зсунуті, а чіткі вилиці видаються нагостреними, як ножі перед бійкою. Навіть згорблена спина й втягнута в плечі голова не применшують враження напнутої струни.

— Чого ти хочеш? — здаюся. — Що, за мною залишилося надто багато невиконаних обов’язків? Хочеш, аби я ввійшла в тісну родину Гемми й готувала їсти, прибирала?..

Не знаю, звідки в словах стільки жовчі. Насправді я почуваюся винною, що мене годують, коли я сама не роблю нічого, однак ізсередини йде лише отрута, всередині я отрута сама…

— Саме так! Я врятував тебе двічі, Торіаті, не для того, аби ми не дожили до весни. Тобі дали шанс!

— Це яма…

— Не смій! — Тристан переступає поріг.

Я наказую собі не сахатись, та як тільки він стає ближчим, мій серцевир завиває з бажання ткати, пити чужу волю, стискати її в пальцях…

— Я знаю, що ти відчуваєш, але біль треба переступити — тільки так зима в серцевирі скінчиться. Кому, як не мені, це знати. Чого тобі тут скніти?

Чого? О, є щонайменше дві причини.

Я не знаю, чи хочу дійти до цієї весни. Тут я вперше по-справжньому припинила бігти відтоді, коли мене посадили в темницю, і через це все навалилося з новою силою. Усвідомлення, що й кого я втратила, гучніше за голос думок, що робити далі. Оплакувати втрачене хочеться більше, ніж шукати нове.

А ще є друга причина. Серцевир.

«Як думаєш, він нас чує?» — озивається жіночий голос із глибин серцевиру.

— Я чую твій серцевир, Алекс, він реве, ніби поранена тварина. Ми можемо допомогти: я, Мадс, Сурин…

— О, співчуття? Не думала, що ми з тобою гратимемо в цю гру. Мені воно не потрібне.

— То й сиди тут сама! Прокляття, я двічі тебе врятував, а не слід було! Треба було слухати інтуїцію там, у темниці Катакли!

— Що? — смикаю головою до нього. — Що вона тобі казала?

— Що ти цього не варта! — тепер він кричить. Його тінь така довга, що торкається мене, і серцевир тріпоче, виривається назовні.

— Що? Іди геть, Тристане! Я більше не твоя маленька лялька! — Його лють чіпляється до мене, як зараза.

— Якого хріна ти кричиш до мене?! Я прийшов допомогти, Торіаті!

— Ти не на мене злишся, а на себе, бо план із племенами не спрацював!

У вухах дзвенить, між нами залягає тиша. Тристан робить крок назад, і я розумію, що зайшла надто далеко.

— Тристане, послухай…

— Роби що хочеш, Торіаті. — Чорнявий махає рукою і зникає на площі, залишаючи мене наодинці із сирістю, холодом та моїми демонами.

Відіспавшись із дороги, я сподівалася прокинутись зі здоровим серцевиром та свіжою головою, натомість марення не зникли. Нутро далі виривається, а до нього додалися голоси Катакли, що говорять до мене повсякчас.

«Він знає, знає, знає, що ти поламана!»

«Він обігравав тебе раніше, зрадить і знову!»

«Якби Тристан знав, як тобі самотньо, думаєш, викинув би звідси?»

«О, ти сумуєш за Катаклою, Алекс Торіаті!»

«Торіаті? Ні, вона більше не Торіаті, вона Алекс-убивця! Алекс-причинна!»

Уперше вони прийшли за тиждень по пробудженню в Сльозах Паравелю, коли тіло було важке від сну, а серцевир знемагав від жаги ткацтва. У Катаклі не минало й дня, коли я не ткала, тож я випустила його на волю, не очікуючи, як той безконтрольним вихором обійме станцію, тоді — замерзлий світ над нею… Голоси прийшли слідом, коли зона сприйняття знову показала мить масового ткацтва, і не зникли, коли я змусила серцевир заснути.

Нерозбірливий через відсутні зуби й писклявий голос старої рабині, яка єдина з родини вижила за роки тяжкої праці й з радістю приймала кінець світу, що його принесло моє ткацтво.

Голос молодого чинбаря, всього на рік старшого за мене, — здивований і ображений, коли почалося ткацтво.

Я замкнулась у своїй комірці, шукаючи їхнє джерело; сподівалася, що це хтось тче мене чи ховається в стінах цього дивного підземного міста; та вони повідомили, що лунають із мого нутра.

«Ми досі живі, Александро Торіаті».

«Наказуй, ми чекаємо».

«Ха-ха-ха-ха, дивіться, вона зовсім сама! Вона програла!»

Так останній бастіон мого єства — мій дар, моя гордість — береться тріщинами й падає, залишаючи біль, сум’яття й порожнечу.

«Чому ти в темряві? Суцільна темрява, важка, страшна!»

«Тобі болить? І нам боліло — це справедливо, це наша помста!!!»

«Сестри, браття, дивіться, яка вона слабка: вона вмирає, вона зникає…»

«Цікаво, що подумав би про тебе зараз Себастіан? Тристан правий: ти не варта порятунку…»

За два дні голосів я знову розламана настільки, що можу лише лежати.

За тиждень боюсь і вийти з кімнати, і залишитися тут навічно.

За місяць нема ні бажань, ні страхів. Я просто існую в чотирьох стінах і відраховую змарнований час. Боюся, що це кінець. Тристан казав, що Алекс Торіаті померла в Катаклі після масового ткацтва, а нова так і не народилася.

Аж тут одного дня з яви виринає відчуття чужого серцевиру — у дверях з’являється низька тінь у чомусь схожому на крісло.

— Можна? — низький, меланхолійний голос лунає в кімнаті. Чоловік у візку — той, що зустрів нас із Тристаном!

Я сідаю на ліжку.

— Прошу.

Чоловік штовхає колеса вперед, вкочуючись у кімнату, та на порозі одне з коліс візка зачіпається об одвірок. Сивий сильним рухом проштовхується вперед і зиркає на мене.

— Ти не проти трохи світла?

— Як бажаєте, — помахом вказую на свічку на столі.

Чоловік черкає кресалом. Його рухи швидкі й певні, а на руках видно м’язи. Він не схожий на тих калік, яких я бачила в Катаклі. Племена вчили, що поламана людина — хирлява й слабка, тягар родини та спільноти. Він же видається сильним.

Спалахує вогник свічки й розганяє пітьму. Мій серцевир стискається, сумуючи за сонцем і теплом.

— А тепер можна знайомитись, — мовить гемміт.

Світло падає прямісінько на його лице — він виявляється молодшим, ніж я думала. Обличчя прямокутне, з грубо висіченими рисами рота й носа та пронизливими очима кольору попелу. Обабіч губ і в кутиках очей уже залягли зморшки, та серед сивого волосся ще є темне, а бороди немає зовсім. Це другий гемміт — після Тристана, — кожна риса лиця якого говорить про емоцію. У Тристана це була гра з життям, у цього чоловіка — уважність. Хочеться натягти ковдру до обличчя, бо мої страхи він бачить наскрізь.

— Ви Мадс, так? — кажу по хвилі незручної мовчанки. — Той, хто допоміг Тристанові придумати план знищення племен.

— Приємно познайомитись, Александро Торіаті.

Від звуку власного імені стає не по собі: не знаю, коли, як і що Тристан повідомив йому про мене.

— Досить просто Алекс.

Чути прізвище означає думати про родину, а на місці мого серцевиру й так суцільна рана.

— Можна й так. Як ти, Алекс?

Питання настільки просте, що в мене не знаходиться таких же простих слів у відповідь і я вирішую мовчати. Утім, виявляється, Мадс чудово вміє грати в очікування, і моя нетерплячка уривається першою.

— Дякую, що врятували, це нелегко — прихистити перед зимою ще один голодний рот.

— Часом зима — стан не лише природи, — відказує чоловік словами, до болю схожими на слова моєї матері. — Я прийшов запропонувати допомогу.

— Яку?

— Із серцевиром.

— Ніякої допомоги мені не треба, — наїжачуюсь.

— Александро… — ніби до малої дитини, мовить Мадс.

— …і все з моїм серцевиром в порядку. Це Тристан наговорив усякого? — з оборони переходжу в напад.

Мадс просто дивиться на мене, і я першою відвертаю очі.

— Як ткаля, ти знаєш, що очі бачать, вуха чують, а серцевир відчуває, особливо коли твій волає і кличе на поміч, — продовжує чоловік. — Я можу допомогти. Розкажи, що відчуваєш, будь ласка.

Я мовчу.

— У мене є спосіб вивести тебе лицем до лиця з тією, хто завдає цих мук.

— З ким? — Серцевир здригається. Карна?

— Тобою самою.

Це звучить боляче, та я не можу не розсміятися йому в лице з усією гіркотою.

— Неймовірно, а я думала, що ігри Гемми мною завершилися ще тоді, коли я знищила для вас Катаклу! Дякую, але ні, я вже казала Тристану, що ви мене більше не використаєте!

Знову вихлюпується насичена лють, мовби той поруч. Вона викривляє думки й виштовхує назовні те, що я не планувала казати.

— Ти думаєш, що божеволієш. Певною мірою це так, але це можна виправити.

— Та нічого ви про мене не знаєте! Взагалі хто ви такий?

— Той, хто вже проходив через таке.

У Катаклі Тристан вимовляв Мадсове ім’я з повагою та надією — було видно, що довіряє йому. То хто ж тоді цей чоловік? Сірий кардинал? Помічник Тристана? Його наставник?

— Не шукай у мені ворога, дівчино, ти тепер одна з нас. І мій дар може тебе зцілити.

— Який дар?

— Це не так легко пояснити.

— У мене вся зима попереду, — знизую плечима.

— Як бажаєш. Я оповім тобі, як працює серцевир і що можу зробити. І якщо відчуваєш, що в тому є правда, розкажеш мені, як почуваєшся. Згода?

У цього чоловіка дивовижне вміння дірявити поглядом, і я погоджуюсь.

— Якщо не помиляюсь, у Катаклі наш Тристан повинен був показати тобі спогад про те, з чого прийшло ткацтво, — про емпатію. Завдяки їй ми вижили після епохи Сталі, коли розвалилось усе збудоване. Вона дозволяє вийти зі стін власного «я» і повірити в оповідь, перенести себе в неї, а тоді й зрозуміти інших людей. Мені подобається думати про це як про дві правди — зовнішню і внутрішню. Зовнішня — те, що ти показуєш світу і як із ним взаємодієш, а внутрішня — те, що сидить глибоко в серцевирі й не показується. Часом вони починають різнитись і воюють одна з одною. Ти точно знаєш про такі моменти. Коли мусиш підтримувати щось, а насправді боїшся цього. Коли хтось позірно дружелюбний, а серцевир підказує, що взаємністю відповідати не слід. Емпатія — шлях побачити крізь зовнішню правду приховані скарби внутрішньої, а ткацтво — радикальний її вияв. У світі без нього панували лицемірство та конфлікти, бо кожен зберігав те, в що сам вірить, не знаючи, що всередині іншого, не заглядаючи й у свою внутрішню правду. Ціле життя слухати пропаганду, не відчувати її брехні. Викинути із суспільства того, на кого вказали пальцем, хай сам не певен, чи він винний. От тільки коли ти ткач, ігнорувати одну з правд важче: коли заглядаєш в іншого й бачиш, що в самому ядрі серцевиру, не можеш не побачити, що в твоєму.

— Емпати… У спогадах про ткацтво, які в Катаклі мені показував Тристан, я чула це слово й думала, це те саме, що гемміти. Я права?

— Не зовсім. Кожен, хто має здібність ткати, — емпат незалежно від того, чи зріс він у племені, чи поза ним. А Гемма — ті з них, хто бореться зі світом, у якому нам не знайшлося місця.

Це має сенс. Отже, ткачі — чи то пак емпати — не завжди були темним боком Машини або взагалі світу людей.

— Коли трапляється щось травматичне — у твоєму випадку це і вигнання з Катакли, і смерть батьків, і спалення Титоса — баланс серцевиру зрушується, — продовжує Мадс. — Внутрішня правда змінюється, а зовнішній іще потрібен час, і починається бій усередині. Загострюються почуття, зводять із розуму страхи, виростає дар. Так гемміти й божеволіють, Александро. Щоб віднайти спокій, ми пірнаємо у внутрішню правду, але опиняємося так глибоко, що знаходимо темряву й лють, яких не прийняв би жоден племінний.

— Якщо ця емпатія така природна, чому племена обмежують її? — запитую по хвилі мовчання і таку ж мовчанку отримую у відповідь.

Мадсів погляд тікає вдалину.

— Бо часом зруйнований баланс робить нас небезпечними. Що більші сили, то більша потреба їх використовувати й битва між зовнішньою та внутрішньою правдами. Знаєш, саме ткацтво започаткувало крах епохи Сталі, не Машина. Старе суспільство було гуманним: ніхто не мав права зазіхнути на волю іншого. Але з’явилося ткацтво — і дехто зрозумів, що може нав’язувати своє велінням думки.

— Це дурниці! Ткацтво хороше! Воно допомагає людям, я…

«Допомогла нам у Катаклі? Жалюгідна, наївна, дурненька Алекс!»

— Так скаже ткач, а не зітканий. Кожен, хто хоч раз забирав волю, знає, наскільки світ різниться очима іншого. Тоді кому бути суддею, чи було корисним твоє ткацтво, чи ти «правіша» за зітканого? Та це не розмова на нині. Можна довго дискутувати про моральне підґрунтя ткацтва й племен, але ми домовилися говорити про твоє самопочуття, так? Як я сказав, тебе спіткала жахлива травма. Щось у тобі змінилось, і ти ще не можеш дати цьому назву, але серцевир уже розуміє і відповідає. Він відчувається по-іншому, правда? Ніби чужий, незнайомий?

Це питання вириває із задуми, і в роті пересихає. Слова гемміта справді близькі до того, що я відчуваю, та зізнаватись у тому, що мене турбує… Геммині сльози, як же я ненавиджу жалощі! Утім я дала слово, тож зрештою відповідаю:

— Так.

— Розкажи більше, — мовить ледь чутно Мадс, і я обхоплюю себе руками.

— Це почалося на шляху сюди. У Катаклі я… хотіла покінчити з усім, випустила серцевир повністю, ігноруючи всі перестороги, навчання… Зіткала бозна-скільки людей, уже й не згадаю точну кількість. Уперше так ткала, думала, що то кінець, але ні, вдалось утекти. Якийсь час потому серцевир почав пробуджуватись сам і мене ніби переносило назад, у той момент. Спочатку раз чи два — нехай то була випадковість. Але минув місяць, я відпочила, та навіть зараз він хоче вирватись. Щохвилини я відчуваю його голод, і якщо дати йому хоч трохи волі, знову бачу Катаклу.

— І що тоді?

— Не знаю. Ще жодного разу не дозволила миті масового ткацтва розігратися знову — боюся, що трапиться тоді. Щоразу, як я послаблюю контроль над серцевиром, він хоче зіткати все і всіх, бігти на край світу, хай що я йому наказую.

— І ти не здатна спинити його?

— Він змінився. Наповнився люттю, злобою настільки, що я не впізнаю його. Боюся, що він може зробити зі мною чи вами.

«Не впізнаєш? Чи прикидаєшся, що не впізнаєш?»

— Я розумію. Припускаю, це означає, що ти не ткала, відколи прийшла сюди?

Я киваю.

— От і причина, чому ти слабшаєш. Уяви: ходити кілька тижнів лише на одній нозі — наші тіла до такого не пристосовані. Ця зміна в серцевирі — вона на рівні сил чи емоцій?

— В емоціях, він лютий — і лють не така, як крик, гучна й пекуча. Ця жадає перевернути світ, нищити й палити!

— Зрозуміло… Тебе ще щось турбує?

«Не кажи йому про нас!»

«Розколешся — ми зламаємо тебе! Нас легіон!»

У горлі застрягає клубок.

— Так. Я чую голоси катаклійців, яких зіткала.

— Коли серцевир виривається?

Тиша така важка, що нею можна вкритись.

— Весь час.

— І що вони кажуть?

Усе, чого я боюсь.

Усе, що тримає мене в темряві.

— Та скільки ж можна?! Ви обіцяли відповіді, і я дала вам інформації більше, ніж ви мені! То що тепер, як будете мене зцілювати?

Мадс розвертає руки долонями догори.

— Шлях від зовнішньої до внутрішньої правди — це лабіринт, який еволюція вибудувала навколо серцевиру. Коли я торкаюся людини, то переношу її у візуальну конструкцію того лабіринту. Там ти зустрінешся з тим, що мучить тебе.

— Ткацтво? О ні, я не хочу. Ніхто більше не зітче мене!

— Як бажаєш. Я лише спрощую шлях до замирення, та якщо без моєї допомоги, то доведеться пройти весь той шлях самій, глянути в очі страхові.

Нудота стискає горло.

— Я не можу про це слухати! Одного разу мені вже давали туманні інструкції, і це було для того, аби я випалила серцевир і дала Геммі втекти! Це звучить по-дурному. Можете дати мені точні вказівки, Мадсе, якщо ви такий знавець?

— Нема нічого точного в серцевирі, а якщо нічого не зробити зараз, далі буде гірше.

— Яка вам різниця? Я вже відслужила своє, чи не так? Моє виживання надалі — це випадковість Тристанового вибору, коли він повернувся по мене.

— З того, що я чув про Торіаті, втікачами вони не були. Було б образою їхньої честі, якби останні їхні нащадки здалися, — відрізає Мадс, і я затинаюсь. — Якщо передумаєш, дай знати. Коли ні, то починай боротьбу з малого. Дізнайся, що любить твій демон. Ось, можливо, це допоможе. — З-під пледа, яким покриті його ноги, Мадс дістає кілька книг. Вони написані старою мовою… — Твоя родина була знатна, тож, думаю, тебе навчили…

— Звідки вони тут?

Мадс сумовито всміхається.

— Трофеї років каліцтва. Буду радий обговорити їхній зміст, коли прочитаєш.

Візит чоловіка залишає мене із запитаннями та жовчною люттю від того, що його слова надто правдиві стосовно того, що я відчуваю. Серцевир теж втомлений, і я поринаю в неспокійний сон. По пробудженню голоси зриваються, мов шалені.

«Ти чула: ми твій демон!»

«Від себе не втечеш, то чого й намагатись?»

«А може, ми насправді ті катаклійці, яких ти прокляла? Ти не певна в тому, що сказав старий гемміт, не певна ні в чому!»

— Бридня. Він нічого про мене не знає, — мовлю до себе.

Єзекиїл казав, що мистецтво ткацтва Катакли найвеличніше з-поміж усіх племен. Серед сувоїв давніх знань у храмі були цілі полиці з трактатами про нього — дослідження впливу на різні види істот, методи тренування тощо. Я думала, що мій дар у найкращому місці з можливих, а тоді прийшла Гемма й перевернула все.

Чи може Мадс мати рацію і я справді мучу себе? Скільки ще може бути відомо Геммі про емпатію? Думки змішуються з голосами із серцевиру, втомлюють і тиснуть, і зрештою, аби відволіктись, я беру одну з книг Мадса. На відміну від тих, які показував Етан, рядки тут довгі й нема рим та співучо-дрімотного ритму, як у тій оповіді про Ахілла й Гектора, про інше життя. А це… інструкція.

— Мак’явеллі… — пробую на язик напівстерте ім’я. Найхимерніше з усіх, які я в житті чула.

Інструкція, як керувати людьми. Як будувати плем’я. Деякі сторінки зовсім стерті, а на інших пишеться, як чоловік на ім’я Борджіа збудував віру, зміцнюючи силу людей навколо, і я пригадую, як те саме робили Накари. Як з епохи в епоху перекочовують великі воїтелі, і завойовник на ім’я Александр наслідував Ахілла, а його — Цезар. Коли мама носила нас із Бастіаном під серцем, то відчувала, що її дитина прославиться, тому мій войовничий батько вирішив дати їй ім’я того, хто перший підкорив світ від краю до краю, — Александра.

Цікаво, чи мого тезку так само зрадило рідне плем’я, як мене.

Книгу я дочитую за наступний день і аж тоді пригадую, що треба поїсти. Снідаю товкачкою з грибів-слизняків, яку принесла вранці Сурин. Як же я ненавиджу гриби. У перші дні перебування в Сльозах Паравелю через них живіт немилосердно болів і я майже не відходила від вбиральні. Зрештою звикла, та вже за кілька днів суха яловичина, солона до краю, з квашеною ріпою, що я їла цілу зиму в Катаклі й ненавиділа в три інші пори року, стали пригадуватись як манна небесна. Облизую пальці й потягуюсь: відпочила більше, ніж за весь минулий тиждень. І раптом розумію: голоси затихли.

Геммині сльози! Вони мовчать іще з часу, коли я читала ту книжку. А відколи з’явилися, жодного разу не змовкали на довше, ніж пів години, і зрештою я навчилась ігнорувати чи стишувати їх; та до кінця вони не зникали, а зараз їх нема ще з пробудження. Не було їх і коли я спала — от чому й відпочила! Але як? Я пірнаю в серцевир, і там, де було провалля люті й страху, тепер наче вага на мені поменшала. Моєму «демонові» сподобалося слухати, як творити племена, — Мадс був правий! Треба знайти його.

Роззираюся по площі з автоматоном, шукаю, де він може бути, аж тут дитячий крик розтинає тишу й щось мале врізається в ногу. Це дівчинка, яку я бачила раніше: золоті кучерики до плечей, круглий носик картоплинкою. Вона, заливаючись сміхом, який я сприйняла за крик, шепоче:

— Тсссс, мене тут немає!

— Хрущику! Хрущику, де ти? От мале… — незнайомий мені голос лунає десь із глибин кімнат по інший бік автоматона.

За голосом з’являється і його власниця. Уже не дівчинка, та ще не жінка: густе ластовиння рясно вкриває ніс та щоки, а вогнисто-руде волосся заплетене в косу.

— Я не… — підіймаю руки, аби виправдатися, що не робила дитині нічого поганого, але руда випереджає мене:

— Хрущику! Що ми говорили про те, аби ховатися за інших людей?

Білява Хрущик підстрибує, смикаючи мене за штанину.

— Ой!

— Сподіваюся, ми не завадили… — Руда підхоплює дитину й садовить собі на руки.

— Зовсім ні.

— Я Зорія, — киває мені руда. — Здається, ми ще не знайомі.

— Алекс.

— О, ми в курсі. Не так багато новин, знаєш!

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.