Автор висловлює подяку Українському та Шведському ПЕН за надані стипендії під час написання книжки

Від автора

Ця книжка починалась як особиста рефлексивна історія, а переросла в такий собі есеїстичний щоденник — хроніку російського вторгнення в Україну. Події, у вірогідність яких ми намагались не вірити, відбувалися на наших очах і шокували світ. Це змусило мене гостріше на них реагувати, описувати, пробувати осмислювати, навіть із певною аналітичною амбіцією, доки не виникла генеральна потреба говорити майже щодня про цю війну, визбирувати про неї важливі думки й судження моїх сучасників. Ця книжка починалася як письмо цивільного, який на початку вторгнення ще не здогадувався, що стане військовослужбовцем.

Російське вторгнення в Україну цілковито змінило світ, фактично перевело його в новий історичний етап. І на карті стоїть дуже багато: майбутнє України, західної демократії та всього вільного світу, майбутнє світового устрою та принципів міжнародного права. 2022 рік став переломним не лише для України, а й усього світу, бо повністю його змінив, ніби розпочав нову тривожну і непевну історичну епоху. Думаю, людство пам’ятатиме 2022 рік, як пам’ятає 1939-й чи 1914-й.

Я записував ці враження із січня 2022 року, а особливо активно — по гарячих слідах, із 24 лютого, коли почалася повномасштабна навала. Перших десять днів нового вторгнення, коли через авіаудари і ракетні обстріли я з дружиною Наталею і дітьми Марчиком і Настею покинув нашу квартиру на п’ятнадцятому поверсі в Києві, книжка писалася на мобільному телефоні, бо не було нормального інтернету. Пізніше я додав декілька щоденникових записів, написаних до повномасштабного вторгнення, з них можна відчути, у якій напруженій атмосфері українці перебували ще на початку 2022 року.

Фрагментована та щоденникова манера подачі дала змогу краще вловлювати, відстежувати та оперативно осмислювати низку подій, що відбувалися. Пізніше я зрозумів, що така спонтанна форма письма дала змогу поєднувати різні контексти й різні площини подій — особисті, міжнародні й ті, що відбуваються в Україні. Каскади подій показують, які безпрецедентні зміни й тектонічні зрушення ця війна спричинила і в Україні, і в цілому світі. Але в новин є одна погана особливість: більшість із них із часом здатна «зникати», випаровуватися, мов вода, тому було важливо їх аналізувати під час поточного моменту. Події та їхнє осмислення подаються в хронологічному порядку: важливо було показувати, як змінювався сюжет війни, її емоційне, політичне, аналітичне, суспільне сприйняття в Україні, не кажучи вже про реакцію країн світу і людей доброї волі.

Я також усвідомив, що вкрай важливо показувати голоси учасників цієї війни (медійно відомих і невідомих людей). Часто цитую багатьох українських і закордонних громадян — жертв війни, письменників, військовиків, журналістів, політиків, експертів, науковців. Їхні оперативні, зважені й емоційні оцінки мені видаються слушними і такими, що адекватно пояснюють ті чи ті поточні події, дають переконливу оптику аналізу. Голосами свідків, учасників, аналітиків цієї війни я прагну надати щоденникові-хроніці певної хрестоматійності, щоб у ньому була представлена не лише моя точка зору, а фактично точка зору українського суспільства (хоча й усвідомлюю весь «максималізм» подібного наміру). Також я цитую іноземців, які вболівають за Україну і своїм прикладом роблять виклик багатьом стереотипам, що вкорінилися в інформаційному полі багатьох країн під впливом багаторічної російської пропаганди.

Появу цієї книжки насправді вважаю синергією роботи дуже багатьох людей: аналітиків, науковців, журналістів, митців, користувачів соцмереж, перекладачів. Низка людей писали репортажі, огляди, аналітичні звіти та зведення з фронту, колонки, статті, брали інтерв’ю й коментарі, готували новинні повідомлення, ділилися щоденниковими нотатками і свіжими спогадами про пережите на своїх акаунтах у соцмережах і в медіа. Саме на таку джерельну базу я активно спирався в ході написання цього щоденника-хроніки.

Цією книжкою українського читача я не здивую: ми все це переживали разом. Але для закордонної аудиторії пропоноване мною осмислення та хронологічна послідовність, гадаю, стане в пригоді, щоб зрозуміти перебіг головних подій цієї війни і мати про неї ознайомчі уявлення. А от для ретельного аналізу, реконструкції та панорамної картини потрібна належна дистанція часу.

Мій щоденник 2022 року не завершується оптимістично, бо до завершення війни ще дуже далеко. Найбільше мене непокоїть, щоб цей рік не став «вступом» до ще драматичніших і масштабніших подій у світі. Але нам доведеться це побачити (або не побачити) найближчими роками. Шлях до перемоги буде довгим, тернистим і незворотним. У нас нема іншого вибору, бо йдеться про саме наше життя, про можливість бути всій українській нації та нашій державі. Упродовж історії багато народів зникало. У наші плани не входить зникати, а тому боротьба триватиме.

Анатолій Дністровий,

4 березня 2023 р., Київ

Створення «нереальності» — невід’ємний елемент ведення бойових дій Москвою… Нас запрошують взяти участь у генерації маячні. Коли ми повторюємо суперечливі та спотворені аргументи, то спрямовуємо на них частку свого розуму і тим самим втрачаємо частку власного здорового глузду.

Тімоті Снайдер, «Як читати збочення. Кремлівська ядерна пропаганда та військові цілі Росії»

Якщо ви хочете жити, а ворог хоче бачити вас мертвими, тут нема місця для компромісу.

Ґолда Меїр

Частина І

Дні тривог

Січень

10 січня

У новий рік вступили з дуже тривожними і зовсім несвятковими перспективами. Настрій відповідний. Активно стежимо за міжнародними подіями. Передчуття війни дедалі зростає: таке ж відбувається і на дипломатичному фронті. Переговори США і Росії в Женеві щодо гарантій безпеки, як і очікувалося, завершилися нічим.

Раніше режим Путіна заявляв, що налаштований дуже рішуче і ні перед чим не зупиниться. Дехто з наших аналітиків написав, що погрози Росії на адресу НАТО і США — це дуже добре для України.

Ще в грудні РФ оприлюднила документ (проєкт договору), де виклала пункти свого ультиматуму: Альянс відмовляється вважати Росію противником і переписує свої ключові безпекові документи, бере на себе зобов’язання не розширюватися, НАТО припиняє будь-яку діяльність в Україні та виводить війська зі східних держав Альянсу.

Звісно ж, на Заході це ніхто серйозно не сприйняв, а в Україні, навпаки, насторожились. Незрозуміло, до чого призведе це підняття ставок Росією.

19 січня

Орда нарощує свої війська біля наших кордонів: у Криму, на Донбасі, навколо Харкова, Сум і Чернігова, з білоруського напряму — біля Київської, Житомирської, Волинської областей. Їх уже понад 150 тисяч. Говорилося, що їх буде 175 чи 200 тисяч. Близько 90 батальйонно-тактичних груп. На днях наш головнокомандувач Збройних сил України генерал Валерій Залужний сказав, що може бути і мільйон. Що всі ці цифри означають? Нічого. Уже немає значення, скільки їх буде. Їх буде багато. І це гарматне м’ясо нікуди не дінеться. Лише повний обвал економіки Росії, деморалізація політичного класу, управлінський та соціальний колапс перетворять це море солдатів і техніки на хаотичну й безвольну масу. Таких мрій багато. Але реальність поки інша.

Пригадую зі студентських років приклад Кримської війни 1853—1856 років, коли Російська імперія з тріском програла військову кампанію. А перед тим була самовпевненість і сліпа віра у власну непереможну силу. Пригадую приклад російсько-японської війни 1904—1905 років, що закінчилася ганебною поразкою царя і революцією в Росії 1905 року. Пригадую Першу світову війну. Після вступу Російської імперії в цю війну через 18 місяців її економіка обвалилася, як картковий будинок, упало самодержавство і розвалилася держава, армія стала деморалізованим, неорганізованим стадом.

Якщо путінський режим почне війну проти України, то на нього чекає такий самий результат. Це закінчиться крахом путінської Росії.

Я трохи здивований рішучістю країн Заходу. Думав, що тему спустять на перманентну беззубу «стурбованість». Від нас відвертаються інвестори (бо може бути війна), спад в економіці, малий і середній бізнес поволі закривається. Але треба вірити і розраховувати на позитив: мене не полишає думка, що цього вторгнення орди можна уникнути.

25 січня

Прем’єр-міністр Великої Британії Борис Джонсон заявив, що Путін має план блискавичної війни на території України і що ситуація «досить похмура». Тому Британія «очолює створення пакета економічних санкцій» проти Росії та постачає Україні оборонну зброю.

Якщо нам вчасно не нададуть серйозного озброєння проти літаків, гелікоптерів і танків, то це може закінчитися дуже погано. Хоча багато хто вважає, що Путін лише піднімає ставки і стан російської економіки такий, що війну вона не витримає. Попри ці аргументи ситуація з кожним днем погіршується.

29 січня

Щодалі більше відчувається те, що Клаузевіц свого часу називав «туманом війни». Зрозуміло, що це може бути лише моїм уявленням, яке не справдиться, але ці відчуття з кожним днем глибшають, вони не дають ні про що більше думати, будувати певні плани.

Лютий

7 лютого

Орда й надалі стягує війська до наших кордонів. Лукашенко погрожує, що Білорусь воюватиме на боці Росії і що можуть відключити Україні електроенергію. У повітрі висить непевність і апатія: люди втомилися жити в напруженні, одні виїжджають на захід України, а хто має більше коштів — на постійне місце проживання в країни Європи. Тиждень тому хтось наводив статистику аеропорту Бориспіль: близько 15 тисяч щодня вилітає, а близько 12 тисяч залітає. Різниця «неповернення» відчутна. Європейські авіакомпанії скорочують рейси в Україну.

Ми катастрофічно втрачаємо населення. Чимало людей хотіли б виїхати з великих східних міст, які можуть першими зазнати збройної агресії, але вони, схоже, тримаються за роботу. Подібна ситуація в Києві: люди бояться втратити роботу і тому продовжують працювати, щоб мати за що жити. Влада нічого суттєвого не говорить, лише займається навіюванням оманливого спокою. Незрозуміло, кому вірити, хто говорить про реальний стан справ, а хто нагнітає або ж, навпаки, замовчує. Ось така епоха постправди.

10 лютого

Мене давно задовбала влада Угорщини, яка всі ці роки старанно мне яйця режиму Путіна. Останні двадцять років постійно ставить палиці в колеса Україні, вигадує якісь безглузді приводи, щоб гальмувати нашу європейську та євроатлантичну інтеграцію. Причина цього зрозуміла: Угорщина на 56 відсотків залежна від російського газу та інших енергоносіїв.

Керівництву НАТО давно варто прийняти рішення про переатестацію Угорщини як члена Альянсу, зокрема на предмет відповідності її зовнішньополітичних пріоритетів меті, цінностям і завданням НАТО. Але як цю ідею донести? І хто переконливо може її озвучити? Ось така вона диванна аналітика без впливу на світові процеси.

12 лютого

На всіх ютуб-каналах і телеефірах — одне питання: коли Путін нападе на Україну, коли буде вторгнення, з яких напрямів очікувати удари.

Люди помітно нервують. Мешканці зі східних великих міст ринули до Львова, де скуповують нерухомість, і місцеві ріелтори вже зашиваються підбирати для них житло. У Києві ринок нерухомості завмер, операції з купівлі-продажу квартир майже не проводяться. Серед наших знайомих є різні думки з приводу того, що може трапитися. Одні кажуть, що треба готуватися до найгіршого, інші — що період турбулентності (кібератаки на критичну інфраструктуру, початок бойових дій) може тривати тиждень-другий. Ще інші кажуть, що цей процес насправді затягнеться і не вирішиться цього року. Особливо непокоїть багатьох людей те, що буде з Києвом, бо різні західні таблоїди лякають планами росіян здійснити в Україні бліцкриг і навіть розміщують схеми головних напрямків ударів російських військ.

Сім’я моєї сестри Лесі завтра виїжджає на Львів, поки що планують на кілька тижнів, щоб подивитися на ситуацію. Інші знайомі й приятелі формують «автономний запас», щоб перебути у квартирі тиждень без води та інших благ цивілізації: запасаються питною й технічною водою, харчами й усім необхідним. Є й такі, хто на все це не зважає і не думає про критичні сценарії. Загалом, судячи з атмосфери в транспорті, маркетах, на вулицях, то загроза війни поки не відчувається. Паніки нема, життя пливе за звичним ритмом. Люди займаються шопінгом.

У сусідньому будинку урочисто відкрили великий рибальський магазин «Флагман» і з цієї нагоди запропонували великі знижки. Туди набилося стільки людей, ніби в метро у час пік. Одні скуповували вудилища і спінінги, інші — воблери та силіконові приманки, ще інші — прикормки для коропів і карасів, а ще інші — рибальський інвентар, різні гачки, жилки, повідки й одяг. Я зайшов туди, щоб купити великий газовий балон на п’ять літрів із пальником, щоб в умовах критичної ситуації мати на чому варити їсти сім’ї. Коли продавцеві пояснював, для чого купую цей балон і що існує реально загроза війни, він на мене дивився як на якогось дивака чи недоумка та іронічно посміхався. Я поглядав на цих людей, ніби вони з іншої реальності, й подумки запитував себе: де вони будуть ловити свою рибу через місяць?

Ще мене сильно дивує, що не видно наших військ, техніки, якогось переміщення вантажівок чи важкого озброєння. Можливо, це і правильно, я ж не експерт, щоб про таке судити. Але ми майже не володіємо інформацією, що робиться для оборони країни. Я припускаю, що така інформація ретельно приховується, аби не показувати майбутньому ворогу жодних кроків.

Заразившись тривожними настроями, ми почали думати про виживання. Минулого тижня навіть насушили сухариків із чорного, білого хліба й батона. Купили партію ліків. Але сухарики нам так припали до душі, що ми з дітьми вже половину схрумали. У всі можливі ємності я набрав дуже багато технічної води — це не зашкодить. Можливо, доведеться спустити акваріум, бо якщо не буде електрики, то не працюватиме фільтр, без цього рибки помруть і отруять акваріумну воду. Для дітей спуск акваріума стане, напевно, шоком.

Дуже невчасно захворіли на ковід, який я привіз із Тернополя, коли був у мами (вона також лікується). Я хворію вже тиждень, Наталя — три дні, а вчора під вечір захворіла Настя. Боюся, що на одужання нам потрібно ще як мінімум тиждень, а цього часу катастрофічно нема.

Наша влада майже нічого не робить. Зеленський поводиться як провокатор: не дає жодних чітких сигналів суспільству, що варто робити, який буде план на випадок російського вторгнення, яка ситуація з військами й обороною. Чимдалі огидніше себе поводять Угорщина, Німеччина, Франція: це просто замасковані союзники Путіна, готові заплющити очі на «українську проблему», що заважає їм отримувати російський газ. Візит Макрона до Москви став просто огидним і зрадницьким щодо всієї демократії. Єдина надія на наших друзів: США, Велику Британію, Польщу, країни Балтії, Чехію. Уже два тижні в Україні буквально всі закохані у Велику Британію, яка проявила безпрецедентну твердість і рішучість для нашого захисту.

Озвучений Лондоном план нового союзу за участю Великої Британії, Польщі й України вселяє великі надії та дає нечувані раніше стратегічні перспективи для нашої країни. Але Зеленський, який, схоже, обставлений зрадниками і ворожою агентурою, заминає будь-які згадки про цей альянс. Є великі сподівання, що, коли ми позбудемося цього переляканого президента, коли оберемо нову й дієву українську владу, тоді повернемося до реалізації альянсу з Лондоном і Варшавою на повну.

14 лютого

Вчора з України приватними чартерними рейсами вилетіли всі олігархи, мільярдери, бізнесмени. Вилетіли передусім проросійські діячі та відверті російські агенти — Колесников, Новинський, Ахметов та інші, — і всі вони втекли не у свою Росію, якій вірно служили, а в Європу. Понад 50 бортів істот, які тридцять років гальмували розвиток нашої держави, суспільства й культури, як щури, повтікали першими. Щури побігли з корабля, що може піти на дно.

У повітрі стає ще тривожніше, хоча, якщо прийти в торговельно-розважальні центри, там усе, як і раніше: натовпи прогулюються крамницями, жують у ресторанчиках і кав’ярнях, набиваються в магазини, де відбуваються акції та розпродажі, тягнуть додому великі торби з одягом. Усе як завжди: безтурботність і відсутність відчуття небезпеки. Таке враження, що загроза війни є реальною лише в окремих сегментах інформаційного простору та в соцмережах. Ніби співіснує два паралельних суспільства: те, яке не бачить чи не хоче бачити, що відбувається, і те, що готується до чогось страшного.

Але люди поступово прокидаються від свого летаргічного й безтурботного сну. На автозаправках з’явилися великі черги за пальним. Через декілька днів ситуація буде критичною, потім посиплеться гривня, а коли вона посиплеться, то вже буде дефіцит товарів, перебої з постачанням. За таких обставин вирішили переїхати з лівого берега Києва на правий, до батьків Наталі.

16 лютого

Кремль і далі буде посилено розхитувати ситуацію: усіма способами гальмуватиме розвиток нашої економіки, ще більше підвищуватиме ставки і нагнітатиме масовий психоз. Це все сильно виснажує, і неможливо щось планувати на майбутнє. Зрештою, цього неможливо було робити й раніше. Ось так і живемо: ніби під час безперервного землетрусу.

Щоб не зациклюватися на апокаліптичних настроях, я вирішив трохи повернутися до творчості і своїх текстів. Підготував до друку нову поетичну збірку «Чорна п’ятниця». Уже є електронний варіант книжки (вийшло симпатично: з моїми стріт-фотографіями та моєю картиною на обкладинці), через декілька тижнів вийде невеличкий і скромний наклад. Потім треба буде засісти за свою незавершену есеїстику та прозу. Не впевнений, що в 2022 році із цими текстами впораюся, але відкладати вже нема резону.

Наприкінці минулого року я планував запустити новий ютуб-канал «Глобальний партизан», але тепер навіть не знаю, чи матиму на це час. Хоча кілька роликів зняв: «Яке майбутнє Європи?», «Що таке постматеріалізм?» та «Організаційна зброя проти України. Сценарії хаосу та дезорієнтації».

Це має бути канал про глобальні трансформації, постсучасну соціологію та соціальну філософію, філософію майбутнього та про інші супутні теми й ідеї. Навіть не уявляю, чи впораюся. Але сьорбати лише юшечку літератури трохи дрібно і набридло. Хочеться концептуальніших речей. Теми розписав, зібрав багато матеріалу, але бажання робити щось далі поки немає.

Тривога, через яку ні до чого не лежить душа. Все зупинилося. Я знаю, що це минеться. Але налаштуватися на відповідну хвилю наразі не виходить. Ще дуже хочу повернутися в поезію: у такі хисткі й непевні часи поетичній емоції не бракуватиме нерву. Я це знаю ще з 90-х.

19 лютого

Міністерство оборони Британії оприлюднило мапу, на якій вказало можливі маршрути армії РФ на випадок, якщо вона вирішить повторно (після 2014 року) вторгнутися в Україну. Що можна сказати? Апетити в них дуже великі. Удари в дусі бліцкригу: аж до Дніпра й Києва і з виходом під Вінницю. Як казала моя бабця Леся, дупа може злипнутися. Але якщо це правда, то невинної крові проллється багато.

Кремль змінив тактику і перекинув усю свою психопатичну енергію на територію ОРДЛО. Там зараз суцільний абсурд: щоденні безперервні обстріли наших населених пунктів по всій лінії фронту. Обстрілюють не лише прифронтові міста і села, а й ті, що далеко в тилу. Наші люди масово тікають, бо розуміють, що назріває гаряча фаза війни. Російська пропаганда нагнітає істерику, що українські війська підуть у наступ, ватажки ОРДЛО в примусовому порядку і демонстративно зганяють людей у автобуси і вивозять у Ростовську область. Нині інтернет облетів відеоролик про те, як ті нещасні — так звані евакуйовані (діти, жінки, літні люди) — цілий день сидять у автобусах і мерзнуть. Україна очікує на нові провокації. І вони вже не забарилися. Російські ЗМІ показують фейки, що українські снаряди залітають на територію Росії, також трублять про вибухи в Донецьку, про які місцеві нічого не знають. Путін шукає привід, щоб почати війну. Це вже усвідомлюють усі — у США, Британії, Німеччині, Франції, Польщі. Це чітко усвідомлюють і наші військові.

Якщо місяць тому підготовкою до оборони влада не особливо переймалася, то тепер, видається, ситуація кардинально змінилася. Тренуються збройні сили, тренуються сили територіальної оборони, є відчуття того, що на ситуацію бодай якимось чином реагують органи влади. Зеленський кожного дня помітно змінюється. Велика перевага, що є усвідомлення російської загрози в очах світу, що ми не наодинці з цим північно-східним психопатом, який і далі нарощує ударні сили біля наших кордонів і проводить безперервні військові навчання. Реально відчувається безпрецедентна фінансова та військова допомога країн Заходу. Ще два тижні тому, коли тут не сподівалися на таку допомогу, були великі побоювання, що українська економіка завалиться: гривня різко впаде, активується гіперінфляція, бізнес масово закриється. Але зовнішні фінансові вливання втримали економіку, і це тримає нас на плаву.

Яким буде недалеке майбутнє, поки не ясно. Школи сказали, що батьки можуть дітей або водити на уроки, або тримати вдома — на власний розсуд. Оскільки ми хворі, то сидимо вдома. Хвороба не дає можливості нічого робити, бо навіть виходити на прогулянки нема сил. Учора ледве записав влог: говорити не міг більше хвилини, бо від напруження горла миттєві напади кашлю. Ледве-ледве записався.

Від батьків Наталі повернулися до себе, на лівий берег Києва. Оскільки ситуація незрозуміла, вирішили поки мешкати у своїй квартирі.

Щоб відволіктися від тривожних новин, переглядів відео і думок низки світових та українських експертів (економістів, політиків, дипломатів, військових, фінансистів), які також по-своєму нагнітають апокаліптичну картину, повернувся до перечитування поезії. Ґеорґ Гайм, Євген Плужник, Т. С. Еліот, Вітезслав Незвал, Алесь Рязанов, Василь Голобородько, Маріанна Кіяновська, Джон Донн, Еміль Верхарн, Ален Ґінзберґ, Ґеорґ Тракль, Вільям Блейк — ніби потрапив у молодість. Яка це велика радість — перечитувати улюблених поетів, здійснювати ритуал, якого дотримуєшся ще з 90-х.

Частина ІІ

Евакуація з Києва

23 лютого

Ситуація докорінно змінилася. Скидається на те, що в Путіна гнів і відчай, бо Україна так і не піддалася його тиску, натомість ще більшу підтримку отримує від країн Заходу. І він зважився на велику помилку — офіційно визнав так звані ЛНР і ДНР і офіційно зайшов туди із військами. Кремль фактично сам зірвав Мінські угоди — підсунуту нам свою тухлу консерву, що ніколи не діяла в інтересах України. Єдина проблема: Путін визнав так звані ЛНР і ДНР у межах адміністративних областей Донецької та Луганської областей, тобто вони висунули нові територіальні претензії Україні.

Війна триватиме далі. Невідомо, коли її гарячу фазу для України влаштує Путін: завтра, через тиждень, через місяць чи через рік. Йому дуже вигідно постійно виснажувати наше суспільство й економіку — це впливає на курс гривні, відлякує інвесторів, не дає країні можливості розвиватися.

27 лютого

24-го лютого Наталя розбудила мене о 5-й ранку і сказала, що Росія обстрілює Київ та інші міста ракетами з літаків. Почалася повномасштабна війна і вторгнення. Мені стало недобре, дружина поміряла мені тиск: уперше в житті він був такий високий — 160 на 100. Ми швидко розбудили дітей, Марчика і Настю, поснідали, зібрали речі і все необхідне, після чого з лівого берега Києва (район біля метро Чернігівська) переїхали на правий — до батьків Наталі у Новосілки, що біля Одеської траси.

Дуже сумно було залишати 180-літровий акваріум із рибками, яких так люблять Настя і Марчик. Я відключив акваріум від електрики, поставив автоматичну годівничку, якої вистачить на 6—7 днів. Навіть не хочу думати, що з ними буде. Колись, у кращі часи, акваріум доведеться перезапускати.

Політичний оглядач і публіцист Віталій Портніков у своїй колонці «Це зіткнення цивілізацій» на сайті телеканалу «Еспресо»:

«Я розумію, що навіть багатьом важко уявити собі, вимовити ці слова: Росія відкрито напала на Україну. Але так само у роки Другої світової війни важко було собі уявити, що цивілізована Німеччина потрапить під владу божевільного Адольфа Гітлера, що її солдати вбиватимуть, грабуватимуть, ґвалтуватимуть, знищуватимуть цілі народи. Що її авіація бомбардуватиме мирні міста. І все це під акомпанемент гучних промов про відновлення справедливості та добра, адже Адольф Гітлер виправдовував свої дії практично тими самими міркуваннями, якими зараз виправдовує свої злочини Володимир Путін. А про виправдання, якими займалися протягом десятиліть радянські лідери, я вже й не згадую. Будь-яке вторгнення, будь-яка агресія завжди пояснювалися інтересами національної безпеки та миролюбністю радянських людей. Просто тоді ми були всередині цього зла та безумства, а зараз опинилися зовні. І саме це бісить і самого Володимира Путіна, і тих його співвітчизників, хто продовжує залишатися в минулому та робить спроби нав’язати це минуле всім іншим. Україну намагалися знищити за допомогою політичного тиску, енергетичного диктату, завербованої агентури у владі, безпардонної брехливої пропаганди. Коли все це не спрацювало, коли українському народові, який щоразу виходив на вулиці міст і відстоював своє право на власний вибір, вдалося зберегти незалежність і свободу, у Путіна та його спільників залишився єдиний аргумент — військова сила. І зараз вони хочуть окупувати і знищити Україну, перетворити її на придаток своєї деградованої недоімперії».

У перший день війни в Києві були страшні затори, і ми їхали на правий берег міста майже три години (хоча раніше ця дорога займала пів години). Автівок сила-силенна. Обличчя людей напружені та зосереджені. Скрізь біля банкоматів на вулицях величезні черги. Багато автівок у заторах забиті речами — люди намагаються виїхати. Перед нами їхали старі жигулі із зовнішнім багажником, де були прив’язані мішки з картоплею, буряком і ще купа клунків.

Ситуація була дуже напружена, по радіо постійно повідомляли про страшні обстріли, російські війська пішли в наступ із різних напрямків, а також вдарили з Білорусі. Бомбили на сході, на півночі, на півдні, на заході, у центрі країни. Бомбили скрізь. Ворог ракетами обстрілював військові частини та аеродроми.

Ввечері з тестем пішли у великий супермаркет «Ашан» біля Одеської площі, де люди розгребли весь хліб і батони, зосталися лише солодкі булочки. Люди в торговельному центрі були зосереджені, відлюдькуваті, напружені. Хоча продуктів на прилавках було чимало. Розібрали багато круп. До аптек вишикувалися черги по 20 і більше чоловік. А до банкоматів і банківських відділень, як і вчора, черги були по 100 й більше чоловік. За неповну добу країна стала іншою — тривожною, наляканою, метушливою. У повітрі постійно гриміли якісь незрозумілі вибухи й глухі постріли. Коли ми з тестем вийшли з супермаркету, щось кілька разів гучно гепнуло високо в небі над нами. Люди в радіусі трьохсот метрів сахнулися. Хтось поруч сказав, що це працюють наші зенітки.

Коли зранку 25-го почалися бої біля Києва, у Гостомелі, а в Дарницькому районі уламок ракети пошкодив багатоповерхівку, ми вирішили покинути квартиру батьків у Новосілках і на машині тестя подалися в південно-західному напрямку від Києва. Четверо дорослих і двоє дітей. Машину вщент забили всім необхідним, кожен узяв лише найважливіше. Скрізь страшні затори, такої кількості автомобілів, на яких виїжджали сім’ї з дітьми, я ще не бачив. Ніде неможливо купити бензин. Заправки або зачинені, або черги до ста і більше машин.

Уся країна дізналася про подвиг українських прикордонників і морських піхотинців на острові Зміїний. Коли до них приплив російський військовий корабель із вимогою здатися, захисники йому відповіли: «Російський військовий корабель, іди нахуй».

Ця фраза миттєво стала крилатою в усій Україні і символом боротьби проти окупантів. Її підхопили скрізь — від блокпостів і написів на бігбордах, до оформлення телевізійних студій. Із захисниками Зміїного більше немає зв’язку. Мабуть, усіх їх розстріляно корабельною артилерією. Вічна пам’ять героям!

Батьки Наталі постійно телефонували різним знайомим по Україні і нарешті знайшли незаселену сільську хату в Хмельницькій області біля райцентру Віньківці, де колись жила стара бабуся, яка померла в жовтні. Через страшні затори туди ми добиралися понад 12 годин. Спершу їхали селами через Васильків до Білої Церкви, бо головна траса, що на Одесу, стояла в суцільному нерухомому заторі, потім зробили великий гак на Бородянку, бо траса на Сквиру, забита транспортом, також стояла, а далі якоюсь кам’яною, ще певно царською ХІХ століття дорогою ми їхали у Вінницьку область. Там просуватися стало вже легше, і ми взяли курс на Бар, а далі — на Віньківці й Зіньків.

Ми поселилися в симпатичному селі Адамівка під Зіньковим із красивими кручами та ярами. Люди, які нам дали окрему хату своєї покійної бабусі, дуже милі — колишні аспіранти тещі, які працюють у Хмельницькому. Так ми стали сільськими жителями. Щоб не сидіти без діла, почав трохи креативити. Зробив пост у ФБ із пропозицією для Верховної Ради засудити ідеологію рашизму (русского міра), яку створив Путін, і звернутися до парламентів держав світу підтримати це засудження. Пост набув значного резонансу, і знайомі політтехнологи та політики донесли це до парламентських фракцій. Через кілька днів парламент засудив рашизм.

Дізналися про жахливі обстріли і бої у Василькові, зокрема за військовий аеродром, де росіяни кілька разів висаджували десант. Росіяни підірвали там нафтові сховища, і велетенська пожежа з чорними клубами диму затягнула небо на добру сотню кілометрів. Якби ми затрималися з виїздом, то через ці бої і пожежу у Василькові ми не змогли б виїхати в напрямку Одеси.

Від нашого кума, письменника й інтелектуала Саші Михеда дізналися, що від прямого попадання снаряду вщент зруйновано їхній дім у Гостомелі. Що туди зайшли кадировці і почали чинити мародерство й грабунок. У людей забирали автомобілі, грабували магазини й квартири. Саша з дружиною Лєною вчасно виїхали в Чернівці, де їх прийняв есеїст і літературний критик Олександр Бойченко. Тепер вони там волонтерять.

28 лютого

Мій тиск спав до 140 на 90 лише. Цих кілька днів я почувався настільки паршиво, що ледве ходив. Важке ускладнення дав омікрон: такого страшного загострення з легенями й диханням у мене ще не було. Хронічний лорингіт, хронічний трахеобронхіт, хронічний рефлюкс, безперервні напади й кашель і так щодня. Голос пропав. І найменша спроба говорити вже майже місяць супроводжується кашлем. Медикаменти, що мені виписала лікарка ще в Києві, майже не допомогли, лише трохи прибрали хронічний лорингіт. Врятував балончик від астми, який Наталя купила мені в Зінькові і який трохи приглушив напади й кашель.

Сільське життя дуже нудне. Треба постійно обслуговувати свої потреби. Постійно з криниці носити відра з водою, а інші виливати. Побутових благ нема. Це задовбує. Зате є тепло. Інтернету немає, а мобільний ловить лише в одному місці на дорозі: щоб почитати новини, треба одягатися, йти на холод (а тут постійно мороз і сніг) і за воротами переглядати сайти з новинами. Кволість, втома, хворобливість поки не покидають. У грудях і в спині болить, треба вигріватися. На морозній і засніженій дорозі я часто стою і пишу на мобільний телефон тексти, які розсилаю потім чи ставлю в соцмережах.

Десь далеко часто виють сирени — або в Хмельницькому, або в Кам’янці-Подільському. Потім із новин дізнаємося про страшні обстріли.

Звірства й розруха, які чинять російські окупанти, шокують. Вони розстрілюють автівки з біженцями і волонтерів, ракетних ударів завдають по житлових секторах міст, де стоять високі багатоквартирні будинки. 9-поверховий будинок увесь у вогні — це стало нормою для наших новин.

Великі надії на серйозне наступальне озброєння, яке дають західні країни. Російська армія діє, як ранньосередньовічна орда: міста захопити не здатна, тому переміщується між ними, грабує. Тепер вони змінили тактику і засипають міста-фортеці ракетами, бомбами, «градами». Вся країна дає рішучу відсіч.

Березень

2 березня

Події розвиваються дуже стрімко. Путін, як стверджують аналітики, використав 80% своїх військ вторгнення, сил у нього вже нема, він оголосив мобілізацію. Рубль обвалився на 30%, що викликало масовий шок. Контрзахід — підняття облікової ставки з дев’яти до 20% — призвів до масового закриття малого і середнього бізнесу. У РФ закриваються кіоски, крамнички, торговельні точки. Але рубль і далі стрімко падає. І це лише початок. Через тиждень ситуація в орків буде ще гірша.

Весь світ посів дуже рішучу позицію і виступив на боці України. Нам постачають продовольство, зброю, пальне, техніку, медикаменти. Російський бізнес і гроші всюди блокують, іноземні компанії масово покидають російський ринок, російські літаки й кораблі не пускають у західні країни. Росіянам також дають під зад у різних секторах — у спорті, культурі, бізнесі, фінансах, — скрізь розривають контракти й відносини і посилають слідом за російським кораблем (як його послали на острові Зміїний наші прикордонники й морпіхи).

Путін дістав зі старої скрині нафталінового Януковича, хоче зробити президентом України і вже відправив його в Мінськ. Під Києвом, біля Гостомеля, зібралася нова орда, готується до прориву в столицю. Чернігів в оточенні, готується до вуличних боїв. Маріуполь, Харків безперервно бомблять і обстрілюють із важкої та реактивної артилерії. Херсон, Маріуполь, Чернігів на межі гуманітарної катастрофи. Люди потерпають від безперервних артобстрілів, і сил розблокувати ці міста поки що нема.

Під Баришівкою наші взяли в котел російське угруповання бронетехніки і роздовбали його авіацією та артилерією. Під Крутами в бою вбили 200 загарбників — це знакова символічна перемога і помста за вбивство більшовиками в 1918 році під Крутами загону українських студентів, які захищали підступи до Києва.

Західніше від Києва орда рветься до Фастова, хоче відрізати столицю від постачання і взяти в кільце. Попереду важкі дні. Мордор реально суне, мов орда: їх кладуть цілими колонами, а він суне далі.

3 березня

Я не взяв теплого одягу, а лише дві легкі куртки, які одягаю, щоб хоч якось зігрітися. На одяг майже не було місця, прихопили лише найнеобхідніше. Взагалі нема жодного смутку за речами, які залишилися в Києві. Бібліотека, рибальські снасті, акваріум, човни, мольберт, фарби, полотна — таке враження, що цих моїх хобі та історій ніби ніколи й не було.

Тиск знову 150 на 100. Це якийсь триндець, терпне і німіє голова. Ще як на зло й надалі лютує зима.

День складний, але переваг агресор не здобув. Далі нищить ракетами наші міста — Маріуполь, Охтирку, Чернігів, Херсон. Наші хлопці звільнили Бучу, Гостомель, Ірпінь під Києвом, а на Чернігівщині полюють на колони орків. Тим часом міжнародна антипутінська коаліція зростає — уже 144 країни. В Росії визріває соціальний бунт, путінська дрібна шобла починає тікати в інші країни (Грузію, ОАЕ), вивозить сім’ї, але найближче коло намагається все і далі контролювати. Економіка РФ стрімко валиться. І це лише початок.

Орда увірвалася в Херсон і Енергодар, а минулого дня — до Мелітополя. Туман стримує російський десант від висадки в Одесі. Наступні дні будуть знову важкі. Від бомбардування і ракет масово гинуть мирні люди, і світ це не може зупинити.

Приходила сусідка Надя, мила літня жінка-вдова, яка мешкає в кінці вулиці. Розповідала про пророцтво якоїсь астрологині, що Путін здохне, коли всі числа в цьому році будуть на чотири — тобто 04.04. Який зворушливий сільський магічний реалізм.

Вражаючі голоси цієї війни. Ось пост у ФБ Катерини Єрської з Маріуполя:

Я пишу цей текст вночі на телефоні.

Мене звати Катерина. Мені 31 рік. Я народилася та виросла на Одещині, а війну зустріла в Маріуполі. Мені подобається читати та дивитися кіно. Особливо фантастику та постапокаліптичні стрічки. Жодного разу я не уявляла себе їх героїнею. Але зараз шоста вечора. Немає світла, води та зав’язку. Не виходить навіть зателефонувати.

Мати благає, щоб я тікала. Але куди, мамо? Це моя земля. Її боронить мій чоловік. Краще я ляжу в цю землю, ніж піду з неї.

У мене мало бути просте, без витребеньок життя. Сценарії, зйомки, спортивна зала та побачення із чоловіком по п’ятницях. Доля не готувала мене до війни. Нікого з нас не готувала.

Але всі мої речі зараз у наплічнику. Перу руками та мию голову у відрі. Я знаю, скільки їжі потрібно на 10, 20 чи 30 і більше осіб. Я кажу бадьорі слова всім чоловікам із синьою пов’язкою на руці та хочу нагодувати кожного. Тому що сподіваюся, що десь там якась жінка нагодує мого чоловіка. У якого теж синя пов’язка.

Ви пишете мені в коментарях, що я сильна і мені не страшно. Але я слабка, і мені дуже страшно. Проте є речі, сильніші за цей страх.

Я не плакала зі сльозами жодного дня війни. Хуй вам, клята нечисть, а не мої сльози. Але я заплачу в день перемоги. Бачить бог, я заплачу.

4 березня

Ворог ударив по Запорізькій АЕС, де спалахнула пожежа, а потім її захопив. Цим він показує, що готовий також до сценарію ядерної війни. Думаю, що жодні перемовини з ним не матимуть сенсу, бо його цікавить лише ліквідація України. Нам своє робити — протистояти всіма доступними засобами, битися на всіх фронтах і напрямках, чинити запеклий опір.

Багато наших друзів і знайомих живуть на лініях зіткнення і потерпають від війни. Чимало залишилося в тих містах, де зараз справжнє пекло. Не можу спокійно про це думати, і в мене від злості немає слів.

Не знаю, чи це пекло колись закінчиться. У когось збожеволів від постійних обстрілів старенький батько, хтось втратив сина, хтось втратив майно і роботу, хтось втратив здоров’я, бізнес. Усі мої плани також померли, я тепер живу без планів і нічого не можу робити. Ті часи, коли я писав романи, есеї, поезію, картини, — це все в далекому минулому. Я живу лише теперішнім днем наодинці зі своїми думками і тривожними новинами. Радують рідні, особливо діти, з якими щодня спілкуюся й граюся. Помітив, що діти дуже сильно розряджають напружену атмосферу, бо мають здатність постійно гратися й казитися.

Відео з ракетними обстрілами в Чернігові, що виставлені в інтернеті, — це якась картина середньовічного апокаліптичного жахіття. Дев’ятиповерхові будинки повністю охоплені вогнем, а між ними, у тумані, блукають примари людей, які натикаються на мертві тіла дітей, жінок і залишки людських тіл. Людські крики навколо настільки відчайдушні, ніби це остання передсмертна агонія.

Це Чернігів, який ще буквально недавно ми відвідували з синочком, фотографували історичні храми часів Княжої Русі та козацького бароко і чорних білочок, обідали в затишних і креативних кав’ярнях. Чернігів для мене завжди був і є одним із найекзотичніших українських міст; історичний Вал у центрі міста, де було розташоване ще княже середньовічне місто — улюблене місце моїх прогулянок із розкішним видом на Десну й навколишні краєвиди. Ми ще проб’ємося до нашого Чернігова, проженемо орди навколо і відбудуємо зруйноване. Я в це дуже вірю. А зараз — лише теплі спогади і вболівання за захисників. А колишнє життя — це світ, який безповоротно загинув. Майже як за книгою «Вчорашній світ. Спогади європейця» Стефана Цвейґа.

Від однієї думки, що ми — не доведи боже — втратимо Чернігів і багатьох наших приятелів, хочеться від люті кричати.

Вони глибше проникають на нашу територію, і бої стають щораз важчими. На жаль, у нас немає стільки техніки і фізичної сили, бо ворог постійно пре з новими військами. Наші воїни кладуть їх сотнями, знищують цілі колони, а вони і далі пруть, мов сарана на посіви. У мене меншає оптимізму, і я з великою недовірою ставлюся до різних прогнозів, що все через п’ять днів закінчиться. Чого багато хто зациклився на цих дурнуватих «п’яти днях»? Чого п’ять днів, а не 10, чого не п’ять тижнів чи місяців?

Таке враження, що люди так і не вивчили за ці десятиліття Путіна: йому невигідно, щоб це закінчилося. Це може тривати не один місяць, не один рік, із різними паузами. Це війна не лише воєнними засобами, а й засобами постійного виснаження. Тому я нічого доброго поки не очікую. Звісно ж, може статися диво: його приберуть свої, в Росії почнуться соціальні бунти і хаос (як після російсько-японської війни чи після вступу Росії в Першу світову війну) … чи Путін сам раптово помре. Але до цього часу нам треба втриматися й елементарно вижити. Захід гроші дає, але участі у війні не братиме.

5 березня

Зранку з тестем поїхали в Зіньків до голови територіальної громади — познайомилися, я залишив йому номер свого мобільного, сказав, що можу допомагати з різних питань. Він подякував, здавався дуже заклопотаним, попрощався і побіг у справах.

Маріуполь безперервно обстрілюють, мер просить про гуманітарний коридор. Росіяни спершу погодилися на коридор для людей Волновахи і Маріуполя, але передумали і знову почали обстрілювати. На центральну площу вийшов увесь Херсон з українськими прапорами, росіяни спершу погрожували стріляниною, але люди не відступили, і окупанти покинули центр міста.

У Росії криза продовольства, масово закриваються заводи і підприємства, особливо іноземні, різко зростає безробіття. Гібридна економічна війна всього Заходу проти Росії поступово дає свої плоди (нарешті навчилися). Нам головне протриматися й зберегти людей та армію. Паралельно почнуться опозиційні процеси на всьому пострадянському просторі — у Білорусі, на Кавказі і в Центральній Азії. Важливо наростити оборонний і наступальний ресурс, щоб поступово витісняти їх із наших населених пунктів, звільняти село за селом, містечко за містечком.

Люблю народні новини: у Станову (Сумщина) приїхали орки на бензовозі — обікрасти магазин. Поки були в магазині — станівчани вкрали бензовоз.

6 березня

Напади дикого кашлю не минають, вони не такі страшні, як на початку, але й до одужання ще дуже далеко.

Окупаційні війська намагаються взяти Київ у кільце і відрізають його від Житомирської траси. Нині бомбардували Коростень, де потужне депо, скинули 300-кілограмову бомбу. Передмістя Києва — Ірпінь, Буча, Гостомель — фактично в руїнах. Через кілька днів, боюся, від цих міст нічого не залишиться. Повністю зруйнували ракетами вінницький аеропорт. Є велика загроза оточення Дніпра і Запоріжжя, а також усього Лівобережжя. Якщо це станеться, то ми стикаємося з безпрецедентною гуманітарною катастрофою на європейському континенті.

Щодалі більше думаю про те, що Наталю з дітьми рано чи пізно доведеться відправляти за кордон і цей день може настати незабаром. Від однієї думки, що з коханою, Марчиком і Настею я буду змушений прощатися, у мене виникає легка паніка. Моя старша донька Марта їде у вівторок до Варшави, а звідти — поїздом на Брно, де на неї вже чекають наші чеські друзі Петр Каліна, Луція і Павел Ржегоржіки. Думаю, що робити мені і куди податися. Варіантів є небагато. Після того як їх відправлю, можливо, спробую добратися в батькове село Вовківці на півдні Тернопілля (воно до нас поки найближче), де живуть родичі. Там вступлю в територіальну оборону. Хочеться бути біля родини, а не серед чужих людей. Мама зараз у сестри Віки в Теребовлі, але там для мене нема де жити: дуже тісно. І навряд чи можливо в цей час туди доїхати. Схоже, що цей сценарій може трапитися в найближчому майбутньому.

7 березня

Це так незвично — жити без жодних справ, планувань і культурних подій. Я ще ніколи не був так довго зі своїми думками наодинці. Деколи пишу поезію. Часто граюся з дітьми. Пишу відео розкішних подільських краєвидів, якщо все складеться добре, змонтую гарний ролик для домашнього перегляду. Наша земля неймовірна. Їй личить будь-яка пора року. Через холод нікуди особливо не ходимо. Тут гарний садок, який навесні розквітне. Хотів би я його побачити.

Напади кашлю настільки неочікувані, нестерпні і важкі, що я вже не знаю, що з цим робити. До лікаря їхати аж у райцентр Віньківці, а це кілометрів 20. Треба економити бензин, щоб мої змогли доїхати до румунського кордону (якраз туди бензину і вистачить). Від кашлю болить у грудях. Холод ніяк не відступить. Дуже хочеться тепла і справжньої весни.

Розглядаємо варіант переїхати в Чернівці, де в тестя є родич, який, хай як це дивно, родом із Вовківців і часто туди їздить. Він зможе мене відвести до сестри мого покійного батька Наді. У Чернівцях можна отримати фахову медичну допомогу й обстежити мої легені. Із цієї хвороби самотужки я не можу вигребти.

У ексміністра закордонних справ Павла Клімкіна почув важливу тезу, що після цієї війни Європа і світ стануть іншими, що так почався новий виток історії і повернення до старого світу й старих правил уже не буде. Попри те що ця війна відбувається в Україні, її фокус сприйняття має безпрецедентний глобальний масштаб, усе людство із заціпенінням стежить за перебігом подій та одностайно є на боці України. За свого життя я ще ніколи не бачив такого великого вболівання людства за нашу долю, це навіть більше, ніж ми бачили під час Помаранчевої революції та Революції гідності.

Марчик і Настя сильно відчувають настрої дорослих, чують наші розмови й обговорення новин і також трохи тривожаться. Діти дуже наполегливо борються за мою батьківську увагу, ніби конкурують між собою, і я з радістю віддаю їм увесь свій час. Дуже важливо в непрогнозованих умовах давати їм максимально більше тепла і любові. Вони такі лагідні й гарні, горнуться до мене, щебечуть, і цей зв’язок став ніби ще тіснішим.

Учора до нас прийшла старенька сусідка Ганнісія — бабуся маленького зросту, якої ми раніше не бачили, — принесла яблука, буряк, літрову банку смальцю зі шкварками, дуже ретельно розпитувала, що треба, сумно хитала головою, що то велика біда покинути власні квартири, почула від сусідів, що тут є малі діти, тому й принесла нам продукти. Це нас дуже зворушило. Бабуся сказала, щоб завжди зверталися за всім необхідним і не соромилися.

Майже не думаю про нашу квартиру в Києві на 15 поверсі. Майже не думаю про ті важливі речі, що завжди наповнювали моє життя. Там залишилося піаніно мого Марчика, на якому він регулярно грав низку мелодій — від «Щедрика» до «Аве Марія». Він так несподівано розкрив талант грати на піаніно і так стрімко пішов у розвитку, що мені боляче про це думати: війна перервала це унікальне захоплення. У квартирі залишилася наша велика бібліотека (понад три тисячі томів) — світова поезія і проза, філософія, соціологія, моя улюблена глобалістика, вся класика світового й українського літературознавства, культурології, історії філософії, значна добірка Наталі з психології та психоаналізу, а ще великі арт-альбоми світових та українських художників, які ретельно купував, а деякі привозив із Відня, Праги, Кракова. Лише тепер усвідомлюю, яка це велика втрата — наші книжки, якими ми так дорожили і збирали… і які не змогли взяти з собою.

Прикордонники і морські піхотинці, які захищали острів Зміїний, живі — вони в Криму, в російському полоні! Їхні обличчя впізнали на відео російської пропаганди в новинах. Люди з усієї країни їм буквально аплодують і в соцмережах діляться радісною звісткою.

У селі Адамівка наскільки унікальні пейзажі, що я дуже шкодую, що не маю свого київського мольберта, фарб і полотен. Пейзажі мають унікальну природну геометричну структуру, яку створює стрімкий неспокійний рельєф. Візуально це дає складну кількашарову перспективу, що можна буде використати в абстрактному пейзажі.

Кумедний факт: коли я з дітьми ретельно фотографував місцеві пейзажі (для майбутніх моїх абстрактних картин), із хат вийшло кілька літніх селянок і ретельно розпитували, чого це ми тут фотографуємо. Ми з Марчиком жартували, що ми не диверсанти, що нам дуже подобаються місцеві краєвиди.

Місцевий знайомий фермер Іван відвіз мене у військкомат — аж за 20 км — у містечко Віньківці. У військкоматі дуже багато грізних мужчин територіальної оборони зі зброєю, переважно тридцяти- і сорокарічних. Вони нервово ходять туди-сюди, голосно говорять, вирішують якісь питання по мобільних телефонах. Поставили на військовий облік, записали мій телефон.

Назад верталися іншою дорогою — через села, переважно ґрунтовими дорогами, скрізь купа блокпостів, усюди написи «Путін — хуйло». Біля блокпостів стоять металеві вагончики, біля них багато порубаних дров. У великих металевих бочках розводять багаття і гріються. Всі чоловіки на блокпостах дуже іронічні, позитивні і завзяті. Навколо — красиві засніжені краєвиди, аж кортіло фотографувати, але я не взяв камеру. Іван показував поля, які обробляє і засіває, розповідав, наскільки урожай залежить від погоди й клімату, що є роки вдалі й невдалі.

12-й день війни. Вбито понад 12 тисяч окупантів (в Афганістані за 10 років — понад 15 тисяч), до 2 тисяч взято в полон, до 20 тисяч поранених росіян, ще значна частина пропала безвісти. Збито майже 50 літаків, знищено до 300 танків, понад 1000 одиниць іншої бронетехніки. Це втрати велетенські. З багатьох російських полків виживає ледве половина взводу. Путіна це не спиняє, він ставиться до своїх солдатів як до розхідного матеріалу. Російські солдати деморалізовані, деякі навмисне здаються в полон чи кидають бронетехніку.

Дивна війна: з одного боку, вона дуже жорстока і з військовими злочинами, а з іншого — часто анекдотична. Про неї вже ходять анекдоти: як українські роми викрали у ворожому таборі танк, як голодні буряти-танкісти ходять по хатах і вимінюють їжу й горілку за бронежилети і пальне від танків. Про цю війну точно буде ходити дуже багато кумедних історій. Можливо, це буде така психологічна компенсація за наші втрати й горе.

Війна рано чи пізно перейде до окопно-позиційної, і вирівняється лінія фронту, якої поки що нема. Можливо, до цього не дійде і будуть якісь серйозні перемовини за участю впливових світових лідерів. Прогнози робити навряд чи релевантно. Але я точно знаю, що вона не триватиме надто довго; точніше, можливо, триватиме довго, роками, але зі спадами, перемир’ями, перервами. Путін намагатиметься компенсувати втрачене, відновлюватиме сили і далі прагнутиме розхитувати ситуацію, але вже завдаватиме точкових ударів. Його мета — постійне виснаження України воєнними, енергетичними, інформаційно-психологічними діями. Люди кажуть, що вже з’явилися підроблені гроші — 500, 200, 100 грн. Це також його робота, щоб спровокувати гіперінфляцію.

Настя замучила всіх місцевих котів: вона їх бере на руки, носить, ставить перед мискою з їжею, гладить і не хоче відпускати. Коти з нею поводяться дуже флегматично, але останнім часом, коли її бачать, делікатно зникають із її поля зору. Вчора вона знайшла місце, де вони сплять. У дверях стодоли внизу є невеликий квадратний отвір, через який залазять коти. Вона здогадалася, що це їхній будиночок, і змусила мене ті двері відчинити. Ми зайшли в приміщення з дерев’яними ящиками, сіном, городнім інвентарем. Коли Настя помітила в одному великому ящику котів, її радощам не було меж. Коти на неї флегматично дивилися, напевно, не дуже зраділи її появі. Вона знову почала брати їх по черзі на руки і нести до миски з їдлом.

Літературний критик Євгеній Стасіневич провідав видатну українську історикиню, професорку Наталю Яковенко в її київському помешканні і зробив на ФБ невеликий репортаж. У Києві, який обстрілюють, вона не виходить зі свого помешкання і перекладає «Ab urbe condita»1 Тіта Лівія. «Розумієте, Женю, — каже вона, — історія ж починається не з Геродота, то такі казочки. Справжня історія — від Лівія. Українського перекладу «Ab urbe condita» нема, а я не так давно згадала, що добре знаю латину. Інші задуми вимагають роботи в архівах, а здоров’я не те, то вирішила сісти за Лівія». Стасіневич каже, що пані Наталя трохи нервується через можливий дефіцит її сигарет, і пообіцяв їй знайти.

8 березня

Зима ніяк не відступає. Знову приморозок і сніг. Зранку захотілося подихати свіжим повітрям, трохи блукав над маленькою місцевою річечкою, робив фотографії красивих дерев із гіллям над нею. Дуже багато розкішної природи, яку людина мало зачепила. Потеплішало. Пішов до Зінькова в лікарню перевірити легені, бо це вже несила терпіти. Це виявилася не лікарня, а звичайна сільська амбулаторія, яка була зачинена. Побіля амбулаторії подивився на давню фортецю (одну з найдавніших на Поділлі). На жаль, від неї мало що залишилося, але з гори, на якій вона стояла і в якій містяться її підвальні мури, дуже розкішні краєвиди на інші пагорби та низинні яри поміж ними. Зустрів місцевий патруль територіальної оборони: трьох старих дідів з двома мисливськими рушницями. Такі кумедні і водночас дуже милі.

Туди й назад пішки пройшов близько семи кілометрів. Для мого тіла це вже надзусилля. Зустрів стару селянку з паличкою, розговорилася, вона дуже переживала, чи відчинена аптека, нарікала, що ліки сильно подорожчали і що не знає, чи їй вистачить грошей. Дав їй 200 гривень. Вона розплакалася й довго дякувала, що мені аж було незручно. Жінка плакала і молила, щоб краще Господь забрав її життя, а не молодих людей, які вмирають під бомбами і ракетами.

Коли я йшов до Адамівки асфальтною дорогою, зупинилося біле «рено», дід-водій запропонував підвезти. Розговорилися. Він сказав, що ворожі танки сюди не дійдуть, що найважливіше зараз — засіяти поля.

Евакуація мирного населення з Харкова, Сум, Маріуполя постійно під обстрілом ворога. Як і бомбардування багатоповерхових житлових будинків, це усвідомлене нищення цивільних. У Маріуполі від зневоднення померла шестирічна дівчинка, її мати також загинула. Їх знайшли під завалами. Гуманітарні конвої з їжею, медикаментами, теплим одягом російські війська всюди розстрілюють: біля Харкова, Охтирки, Ізюма, Маріуполя, Херсона, Миколаєва, Чернігова, Ірпеня, Бучі, Гостомеля, Макарова.

Хочу виїхати на Київ, щоб не сидіти без діла, але транспорт тут не ходить. Щось, можливо, їздить із Віньківців, а до них 20 км. До Хмельницького звідси близько 70 км. Бензину ніде неможливо купити. Села від міст майже відрізані.

У фактичній ізоляції або в оточенні, під безперервними обстрілами, опинилися й письменники: у Бучі — подружжя поетів Олени Степаненко і Сяргєя Прилуцького з маленьким синочком Адамчиком, на хуторі під Клавдієво-Тарасово — Володимир Рафєєнко, у Бахмачі — Кость Москалець. І це лише ті, про кого я знаю. Нині евакуювали з Ірпеня Олександра Ірванця з дружиною.

Зеленський виступив перед парламентом Британії. Виступив непогано. Цитував славнозвісну воєнну промову Черчилля, зокрема те місце, де британський прем’єр говорив, що британці будуть битися на узбережжі й на пагорбах і ніколи не здадуться. Дуже непоганий був виступ. У мене як спічрайтера до «воєнного» спічрайтера Зеленського зауважень немає.

Директорка Мистецького Арсеналу (Київ) Олеся Островська на своїй сторінці у ФБ поділилася думками, чому у зв’язку зі збройною агресією і нападом Росії на Україну російські інтелектуали безсилі:

Чому звертатися до російських інтелектуалів немає сенсу? Передусім через самі характеристики цих інтелектуалів. Це люди здебільшого дуже освічені, інтелектуально витончені, культурні і красномовні. Але повністю позбавлені політичної агентності (суб’єктності). Тобто їм бракує власне основної характеристики «класичного» інтелектуала, який народився зі знаменитого жесту Еміля Золя. Одне з гарних визначень інтелектуала: це той, хто має мандат від суспільства втручатися не у свої справи. Як бачимо, російський трудар інтелектуальної ниви такого мандата не має, бо в традиціоналістсько-авторитарному російському суспільстві ніхто не має такого мандату. Крім самодержця. Отже, інтелектуал у Росії — постать декоративна. І він не може нічого вдіяти на власному політичному полі. Безсилля — їхня доля. Однак багато років зовнішні спостерігачі, включно з українськими, сприймали російського інтелектуала як вповні агентного, бо саме так себе й презентував цей інтелектуал. Це не так. І розуміння цього факту помагає перестати витрачати сили на непотрібні дії.

9 березня

Так і є. Ворог в окремих місцях закріплюється, починається окопно-позиційна фаза війни, коли визначиться чітка й суцільна лінія фронту. Це може затягнутися надовго: за найгіршого сценарію — на роки. Це означає, що ми весь цей час житимемо в умовах воєнної економіки, про жодні можливості розвитку не може бути й мови, бо це розкіш. Наша країна фактично буде в підвішеному стані і головними стануть цінності виживання — їжа, ліки, практичний одяг, тепло. Все решта відійде на задній план. Хоча цінності виживання головними стали з першої години війни, коли наляканий люд розгріб увесь хліб у магазинах і ліки в аптеках.

Моя старша донька Марта-Марія вчора виїхала бусом із Бережан до Варшави, де має сісти на потяг і сьогодні приїхати у Брно. Дуже переживаю, щоб усе склалося добре. Чеські друзі її підтримають, і в неї почнеться нове життя.

Кілька днів тому подзвонили з Києва: формально тепер я у військовому резерві, а практично — пишу інформаційно-аналітичні тексти для потреб армії.

Слухаю різних експертів, що живуть у США і говорять на «кириличну» аудиторію. Посилаючись на інформацію американського розвідувального співтовариства, кажуть, що Росія остаточно втратила наступальний потенціал і що через тиждень буде виснажена. Колапс російської економіки прогнозується на початок червня. Російські олігархи пропонують західним країнам 150 млрд дол. «відкупного», щоб їх не ототожнювали зі злочинами режиму Путіна і не притягували до відповідальності. Лукашенка називають «вужем на сковорідці», рекомендують і далі цим вужем залишатися, не вступати у війну, щоб у майбутньому не розділити долю Путіна. Все це дуже гарні дані, але реальність у фронтових містах, які щодня під обстрілами, значно гнітючіша.

На Чорнобильській АЕС росіяни знущаються з персоналу. МАГАТЕ більше не отримує жодних даних, що там відбувається і що з радіаційним фоном. Боюся, що росіяни будуть нас шантажувати ЧАЕС, як Запорізькою АЕС під час майбутніх перемовин.

Російські ідіоти знеструмили всю ЧАЕС, зокрема й систему охолодження реактора. Дизельне резервне охолодження працюватиме лише 48 годин, а далі може статися катастрофа.

Зателефонував Василь Шандро з «Громадського радіо», включив розмову в ефір. Я сказав, що те, що зараз відбувається, — це остаточний розвал СРСР, що тривала, історична, композитна подія-процес, котра не обмежується однією чіткою датою, може мати ще продовження в інших, менших подіях-складниках, як, наприклад, теперішнє російське збройне вторгнення. Такий підхід дає краще розуміння логіки багатьох процесів, що тривають не одне десятиліття.

У сільській хаті, де зранку до ночі треба обслуговувати свої потреби (набирати воду, виливати помиї, рубати дрова, розпалювати піч, постійно тримати гарячу воду, варити їсти, замітати подвір’я, вручну прати і полоскати і так по колу), думаю, що людський побут зробив величезний прогрес, бо звільнив від цього середньовічного іга — постійно щось робити вручну. Комфортний побут дає змогу економити час і використовувати його на важливі концептуальні речі.

Селяни дуже привітні. Постійно приходять старенькі бабусі, приносять яблука, смалець зі шкварками, цибулю, часник, моркву, буряк. У розмові по три-чотири рази перепитують, чи потрібна допомога, чи є що їсти.

«Чи є що їсти?» — головне запитання, що завжди ставлять покоління, які відчули на собі або ж чули про Голодомор 1932—1933 років від рідних, і покоління, що пройшли Другу світову війну. Мої покійні бабусі з Галичини — Катерина і Леся — завжди запитували в мене, чи маю що їсти. Вони запитували про це, коли я був студентом, коли був аспірантом, коли вже мав сім’ю і були діти.

У Маріуполі — тотальна гуманітарна катастрофа. Оточене ще 1 березня місто перебуває під безперервним обстрілом. 1370 загиблих серед мирного населення. Тіла загиблих нема де ховати. Собаки рвуть мертву плоть. Загиблих закопують у дворах і на узбіччях вулиць. Після обіду росіяни обстріляли пологовий будинок, 17 поранених. Схоже пекло — у Гостомелі, де є факти розстрілів людей і волонтерів на вулицях, мародерства, грабування і ґвалтування.

10 березня

Говорив по вайберу з моїм приятелем — головою Комітету виборців України Олексієм Кошелем. Він каже, що вже дев’ять днів не виходить на зв’язок поет і політолог Володя Цибулько (він залишився в селі Бистриця за Бучею, а там скрізь російські війська). Останнє, що відомо про Цибулька: він переховувався з кількома сусідами в підвалі без світла і тепла біля свого будинку, але це було дев’ять днів тому.

Кошель, який виїхав з Бучі, переповідає свідчення сусідів, які були там. Російські солдати переважно двох типів: одні дуже дикі, не звертають жодної уваги на тіла своїх полеглих, які лежать замерзлими по кілька днів на вулицях і в канавах, не прибирають відірвані кінцівки чи голови бойових товаришів, а інший тип російських солдатів — дуже наляканий, і це юні строковики (яких нещодавно призвали на службу).

Росіяни на північ Київської області нагнали неймовірно велетенську кількість резервів: білих блукачів, транспорту, бронетехніки. У всіх тих містечках і селищах ситуація дуже критична: у людей нема продовольства, електрики, тепла, відсутній мобільний зв’язок. Кошель побоюється, щоб росіяни не завдали ракетних ударів по хімічних заводах, особливо по «Азоту» в Черкасах: тоді це буде масштабна екологічна катастрофа.

Читаю російські телеграм-канали, щоб побачити картину їхньої соціальної та економічної ситуації. На чорному ринку долар уже понад 200 рублів. У великих російських містах тотальна криза з іноземними товарами і продуктами, а на периферіях, де ніхто ніколи не чув про ІКЕА чи Майкрософт, ціни на горілку, хліб, масло, м’ясо жорстко і в ручному режимі утримуються на довоєнних позиціях. У такий спосіб Путін намагається втихомирювати свій плебс, а всіх трохи розумніших — залякують і саджають.

У фронтовій і майже окупованій Бучі залишилася зі старенькою мамою перекладачка Стівена Кінга Олена Любенко, з якою кілька днів уже немає зв’язку. Поети Олена Степаненко та Сяргєй Прилуцький із синочком Адамчиком евакуювалися в Київ.

Як це зворушливо: у Києві, на Майдані Незалежності, під звуки сирен виступає симфонічний оркестр «Київ-Класик». Під час війни й обстрілів такі мужні кроки цінуються особливо. Я спокійний за нашу країну, бо в нас такі мужні люди — кожен на своєму місці.

Важливо, що в умовах війни відбулося присудження головної премії України — Шевченківської. Культура показує, що нічого не завмерло, що все триває і розвивається. Лауреати цього року всі без винятку достойні. Унікальний випадок. Такого ще ніколи не було. Радий за мого улюбленого художника Тіберія Сільваші та за есеїстику Миколи Рябчука.

11 березня

Вчора Марта-Марія добралася до Брно, де її зустріли Рената Обадалкова та Павел Ржегоржік. Я дуже радий за доньку, бо вона побачить і поживе в одному з найкрасивіших міст Чехії. Символічно, що її поселили в тому ж номері арт-резиденції міста Брно, де мешкав я у жовтні 2021-го, коли на запрошення Петра Каліни викладав на україністиці Університету Масарика.

У Версалі Європейська Рада схвалила вступ України до ЄС і рекомендувала Європейській комісії розглянути це питання. Я не фахівець у цих дипломатичних тонкощах, але мені здається, що це поки що був символічний крок підтримки, обнадійливий сигнал на перспективу. Тепер важливо завершити війну, аби це реалізувати. Найскладніше питання — вирішити з росіянами проблему кордонів і територіальних претензій, на що Росія ніколи не погодиться і завжди цю проблему буде лише поглиблювати. Їй дуже вигідна сусідня країна з невизначеним статусом своїх морських і сухопутних кордонів.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.