Wydawnictwo Psychoskok
Konin 2021

Przemysław Lis-Markiewicz
„Сповідь Духа”

Copyright © by Przemysław Lis-Markiewicz, 2021

Copyright © by Wydawnictwo Psychoskok Sp. z o.o. 2021

Wszelkie prawa zastrzeżone. 

Żadna część niniejszej publikacji nie

 może być reprodukowana, powielana i udostępniana 

w jakiejkolwiek formie bez pisemnej zgody wydawcy.

Redaktor prowadząca: Wioletta Jankowiak

Korekta: Przemysław Lis-Markiewicz

Przedkład: Olena Szeremet

Redakcja literacka: Łesia Rupniak

Projekt okładki: GroupMedia

Skład epub, mobi i pdf: Kamil Skitek

ISBN: 978-83-8119-847-9

Wydawnictwo Psychoskok Sp. z o.o.

ul. Spółdzielców 3, pok. 325, 62-510 Konin

tel. (63) 242 02 02, kom. 695-943-706

http://www.psychoskok.pl/
http://wydawnictwo.psychoskok.pl/
e-mail:wydawnictwo@psychoskok.pl

ЗАМІСТЬ ПЕРЕДМОВИ

Однією з найбільших проблем нашого 

часу є те, що дурні –

нахабні й упевнені, а люди розумні сповнені сумнівів і нерішучості. 

Бертран Расселл

Як часто люди ділять цей світ виключно на добро і зло. Як часто сприймають його лише в двох кольорах – чорному й білому, позбавляючи свої очі можливості милуватися розмаїттям барв, а мозок – права аналізувати й осмислювати все, що відбувається навколо, зрештою, права вчитися й набувати досвіду, щоб передати його наступним поколінням. Більше, люди так майстерно навчилися прикривати власну глупоту, недалекоглядність, неспроможність аналізувати й дивитися в майбутнє гучними й зрозумілими всім гаслами, що їм абсолютно нічого не коштує одягнути фальш, популізм ницість у шати правди, патріотизму й націоналізму. Слово, яке створило світ, втратило ціну.

Власне, про всі ці процеси роздумує головний герой мого роману «Сповідь духа» Мацей Жарновський. Зрештою, про це задумувалися в різні часи діти різних народів. Але йдеться про Польщу. Про її становлення як держави. Про її волелюбність і гордість. Про криваві рани. Про тернистий шлях, який їй довелолся пройти до свободи. Добрий кавалок цього шляху вона здолала на очах Мацея Жарновського. Це був і його шлях: від недолюбленої дитини, яка при живому батькові пізнавала світ та основні його цінності через чужих людей, до юнака, який, спотикаючись, долав кар’єрні сходи, шукав себе і своє призначення в житті, блукав у темряві, вибудовуючи свій внутрішній світ, намагаючись зробити його гармонійним, і, нарешті, до зрілого мужа, який багато чого досягнув у цьому житті. Він став головою апеляційного суду, створив родину, навчився любити сина й онуків, цінувати дружбу й понад усе любити Батьківщину. Але його любов не є сліпою. Навіть на схилі віку Жарновський не терпить підлості й фальші, здалеку бачить позерство, корисливість та облуду й відкрито зневажає всіх, кому притаманні ці риси. Він дорого заплатив за своє право бути відкритим і чесним. Адже піднявся до цих вершин з самісінького дна: пиятика, розпуста, невибагливість і нерозбірливість у сексуальних стосунках – від ще дитячого еротичного досвіду, який здобув з донькою служниці й сином садівника, до послуг повій і хлопців, які продають себе. Піднявся тільки завдяки друзям: українцеві Ількові, його батькові – греко-католицькому священнику і колезі-єврею Маурицію. Ці люди, а також служниця Параска та садівник Іван, заклали підвалини його громадянської позиції та політичного світогляду. Народжений у польській родині, він, потрапивши в українське середовище, не тільки переймає мову, яку вважає другою рідною, захоплюється українською культурою й літературою, докопується до правди історії і навіть сперечається через це з викладачами. Справжнього поляка з нього робить Виспянський, затятий критик польського народного патріотизму. Завдяки йому Жарновський починає розуміти фальш, що криється за гаслами багатьох псевдопатріотів та псевдонаціоналістів. Збройне захоплення Галичини поляками в 1918 році вважає окупацією України й використовує першу ж можливість, аби виїхати звідти назавжди. Після 1918 року він допомагає розбудовувати польську судову систему на Помор’ї, але наполягає на тому, аби залишились пруські судді, не хоче замінювати їх дилетантами з Серадза чи Ломжі. Підтримує кашубів і сілезців. Це їх він вважає справжніми польськими патріотами, а не голяків із Конгресівки. Мацей Жарновський обожнює Пілсудського й симпатизує українським націоналістам, ненавидить комуністів і нацистів. Але нікого не ідеалізує. Він бачить помилки Пілсудського: від неоднозначної політики щодо України аж до переслідування видатних діячів і фальсифікації виборів у Польщі. Не може зрозуміти жорстокості німецьких поліцаїв-українців щодо євреїв аж поки в розмові з племінником не настає розуміння, що політику повинні робити люди грамотні, з глибоким знанням істрорії, з почуттям відповідальності й виразним

баченням перспективи, бо галасливий ярмарковий патріотизм може завдати тільки шкоди. А далі рани, рани, рани… П’яні червоноармійці вбили матір і брата його друга Петра, приймаючи їх за поляків. За приналежність до УПА есбеки розстріляли трьох його племінників, у Катині загинув хороший приятель і водночас тесть сина – д-р Кароль Марцинковський, гітлерівці стратили брата дружини і його сина – великопольських повстанців. Чашу терпіння переповнила принесена адвокатом Станіславом Геймовським до судової зали закривавлена й прострелена куртка Ромека Стшалковського, вбитого убеками під час Познанського Червня. Бо багато чого можна витримати, але ж не вбивства польських дітей поляками.

То хто ж у цьому світі має рацію? Де ж та правда, за яку варто боротися?

Через біль і страждання Мацей Жарновський приходить до переконання, що можна багато простити людині, якщо вона поклала життя на вівтар свободи і незалежності своєї країни, бо власне свобода і незалежність є те найцінніше, заради чого вартує жити.

Пшемислав Ліс-Маркевич

Як я її люблю! Ніщо не може зрівнятися з цим почуттям. І хоч пережити мені довелося багато, і любові теж вистачало в моєму житті в різних її іпостасях і проявах, ця – понад усе. Вона така глибока й всепоглинаюча, що навіть через добрих шість десятків років, що минули відколи я покинув цей неспокійний світ, не маю сил залишити її назавжди. Я не хочу шукати нічого в тих захмарних і незвіданих світах, де, мала б чи могла б оселитися моя душа для вічного спокою, лише шукаю місця, звідки міг би споглядати за тим живе зараз моя найбільша любов – моя Батьківщина, моя Польща.

Сьогодні, 11 листопада 2018 року, вона святкує сторіччя здобуття незалежності. Кожне місто, містечко, село сповнене радості. Мило глянути. Але чому цією радістю не переповнююся я сам? Чому спомини повертають мене до подій 1956 року, які загнали мене в домовину?

Намагаюся пригадати собі 11 листопада 1918 року – день, який сьогодні став святом. Я тоді жив у Львові. Був понеділок, початок тижня. Напевно, в суді я мав якісь справи. Політики боявся тоді, як вогню. Четвертий рік тривала Велика війна, й, аби не збожеволіти, я зосередився на роботі. Мене не надто цікавило, хто чий прапор нині зідрав з львівської ратуші. Нам за це клієнти не платили. Платили за виправдувальні вироки й рішення про задоволення позову. Загалом мені жилося добре. Мене не хвилювало, чи хтось є українцем, чи євреєм, і чи я – поляком. Я хотів спокою й миру. Усі ці роздуті мітинги й крики націоналістів-ідіотів дратували мене й отруювали життя. Через це все гірше працювало. А до суду треба було доїхати. Міських радних Львова взагалі не мало обходити, чи вони поляки, чи українці, чи, може, взагалі австро-угорці, але предметом їхнього зацікавлення мало бути забезпечення міста водою, вивезення нечистот, проїздні вулиці й чисті торгові площі, де кожна господиня могла б купити курку на росіл і хліб. Адже в будь-якому суспільстві є люди, у яких любов до примарної ідеї сильніша, ніж любов до сусіда, і вони, не маючи іншого заняття, мусять періодично натравлювати одне стадо баранів на інше і таким чином розпалювати війни.

Так, як поляку до нутра кісток, але передовсім до глибини переконань, мені огидний був цей підлясько-підкарпатсько-свєнтокшиський костелково-пасторальний «патріотизм» люду. Я, мабуть, не надто переконливий. Але ж це Виспянський (хоча не мій ровесник, дещо старший) назвав такий патріотизм дешево-ярмарковим, а наряджання в народні, національні строї – «перевдяганками». Тобто це тупе простацтво, що гасає з прапорами й дере писки про Польщу для поляків, – це аж ніяк не патріоти. А радше людські організми, одержимі якоюсь племінною єдністю, які відгукуються на малозрозумілий для них символ, наприклад, знак Польської котвиці чи взагалі орел, лиш би біло-червоний, бо інше поєднання кольорів могло б уже стати джерелом плутанини і, в результаті, вибуху тупого гніву, що свідчить про абсолютне нерозуміння суспільних процесів. Ці «патріоти» – суб’єкти, позбавлені вміння і навіть здатності робити хоча б якісь висновки. Крики «Польща для поляків» – це, ясна річ, прояв якогось нестямного стадного інстинкту баранів, переконаних, що вони люди. Як вони взагалі можуть вважатися поляками? Поляк – це людина, яка розмовляє і послуговується польською літературною мовою в усіх сферах життєдіяльності. Хто з цих дурноверхих йолопів зможе відповісти на запитання, ким був Красіцький, Красінський і Крашевський, і чи це троє різних поляків, чи, може, один?

І так уже віддавна цей підкарпатсько-свєнтокшиський псевдопатріотичний атавізм протиставляється в одній країні справжньому патріотизмові правдивих поляків: познанців, сілезців і кашубів. У той час, коли головним завданням для підлясько-свєнтокшиського селюка в Російській імперії було не скотитися в пияцтво, вивчити кільканадцять літер і лічбу на пальцях, то в Прусії чи Шльонську потужний і справдешній ворог – німецька держава – змушувала поляків рівнятися до німців у їхніх цивілізаційних стандартах. Поляк із заходу мусив уміти читати й писати, і то принаймні двома мовами, мусив знати закони, розрізняти установи, які його оточували, мусив гарувати з ранку до вечора, аби не бути злиднем у досконало функціонуючій пруській економіці. Та… східнопольська безголовість проти західнопольської дресури. Ви досі не розумієте? То поїдьте у воєводства Куявсько-Поморське й Великопольське. Порівняйте Бидґощ із Влоцлавеком і Вжесьню зі Слупцею. Ніби так близько, а все ж далеко. Щойно ви приїдете до Познані, відразу зрозумієте, що маршал Пілсудський мав на увазі, коли говорив «романтизм цілей, реалізм засобів». У Ломжі ви збагнете, що він хотів передати нащадкам, коли мовив, що «вам курей водити сцяти, а не політику робити». У Серадзі стане очевидним, що керівник держави хотів донести, коли промовляв ці слова: «Польща – це бублик: Креси урожайні, центр – нуль».

Отож, сто років тому, 11 листопада 1918 року, мені було 43 роки, я був відомим львівським адвокатом, науковим співробітником університету, мав кохану й люблячу дружину Зоф’ю, дев’ятнадцятирічного, цілком тямущого сина Францішка, і вже три роки підтримував щасливі стосунки з Петром, молодим інженером, українцем з-під Тернополя. Було мені справді добре. Але про все за порядком.

НОВИЙ СОНЧ - ЛЬВІВ

1875

Мене звати Мацей Жарновський. Я народився 30 червня 1875 року в Новому Сончі, в родині Малґожати і Юзефа. Я був їхнім первістком, хоча батькові тоді було вже 40 років. Голова дому був почесним громадянином міста, суддею окружного суду.

Через три роки, 2 жовтня 1878 року, моя мама сповила донечку, мою сестру Катажину, і померла майже одразу після пологів. Для батька це стало страшним ударом. Він замкнувся в собі, збайдужів до цілого світу, і, якби не моя тітка Марія, його сестра, всі ми, мабуть, померли б з голоду. Однак, навіть попри старання тітки, батько не міг дати собі ради ні з двома дітьми, ні з тугою, яка поселилася в його серці, здавалося, назавжди.

Наприкінці 1879 року мого батька викликав до себе голова суду і, переповнений співчуттям, повідомив, що знає від керівництва крайового суду у Львові, що там звільнилася посада заступника голови. І батько, при бажанні, може на неї претендувати, і що у Львові, якщо він лиш висловить таке бажання, готові його прийняти. Батько погодився. Поїхав до Львова, залатвив усі формальності і навіть купив одразу маєток заступника голови, який назавжди виїжджав до Відня. Через два тижні ми вже були у Львові. Батько, я, Кася і тітка Марися. Вілла, властиво дворик у мікрорайоні Кастелівка, була дуже показною. Дім, у якому ми мали мешкати, оточений був великим садом, у глибині якого стояли чвораки[1], в яких були зайняті тільки дві кімнати. В одній жила вдова Параска з донькою Орисею, служниця попереднього мешканця й няня його дітей, у другому – садівник Іван з сином Демком, теж удівець. Мені було 4 роки, Катажині – рік, Орисі – п’ять, Демкові – шість. Тітка Марія ніяк не могла прижитися у Львові. Вона не сприймала це велелюдне, як мурашник, місто. Не могла порозумітися з Параскою, не розуміла, що їй каже Іван. Врешті не знайшла нічого ліпшого, як повернутися в Новий Сонч. Більше я не бачив ні її, ні Нового Сонча.

У Львові батько з головою занурився в працю, і ми з сестрою не бачили його цілими днями. Здавалося, що він часто не повертався й на ніч. Ні дітьми, ні господарством не цікавився взагалі. Вийшло так, що матір нам замінила Параска, а батька – Іван. А їх діти, Орися й Демко, стали для нас приятелями й наставниками в різних життєвих обставинах.

Параска чудово справлялася зі своєю роллю. Завжди чуйна, уважна, стежила, аби нічого поганого з нами не сталося. Це під її пильним оком Кася навчилася ходити й почала говорити. Ми були завжди нагодовані, вмиті й гарно вдягнені. Іван вводив нас у світ природи: багато розповідав про різні рослини й дерева, птахів. Усе терпляче пояснював. Учив найпростіших речей. Однак справжніми авторитетами в усьому були Орися й Демко. Вони, як старші брат і сестра, вчили нас, як розтягувати час забави до безкінечності, симулювати біль у животі, коли треба було щось зробити, чи вдавати невинне янголятко, коли наробили шкоди. Наше дитинство було уособленням щастя. Батько, коли повертався з роботи, а ми ще не спали, або у вихідні – суботу чи неділю, нагадував нам своїм існуванням, що мусимо оглядатися в своїх вчинках на їх оцінку ще одним суворим паном, який здатний був затьмарити наше щасливе буття у світі чвораків у пишному саду пана Жарновського.