Katarzyna Lisowska

Vit död

Om dödsstraffet för mig

Tłumacz Ola Alex

© Katarzyna Lisowska, 2025

© Ola Alex, tłumaczenie, 2025

„Boken handlar om vad människor går igenom i totalitära förtrycksinstitutioner. Jag gick själv till helvetet för att kunna uttrycka vad som finns där — och vad som kan finnas där.”

ISBN 978-83-8414-902-7

Książka powstała w inteligentnym systemie wydawniczym Ridero

Introduktion av författaren

Boken publicerades ursprungligen 2020. Denna version är bara uppdaterad, särskilt med denna introduktion (eller ändring av omslag och titel):

Det svåraste ibland är att lita på en person, och den som ska läka… Boken är äkta. Den har haft en stor inverkan på läsarna. Några funderade över det faktum att ett sjukhus kunde bli en sådan förtryckande institution, och ställde sig frågan: är läkare och sjuksköterskor ens likgiltiga inför det drama som patientövergreppen utgör? … Jag svarar: ja, de är passiva, de blundar, de är likgiltiga, de samtycker med sin tystnad. Faktum är att jag inte stod bakom dörren när de tysta dramerna utspelade sig. Jag vet att det förekom, patienter talade med varandra om det och personalen låtsades inte höra oss, det förekom inga klagomål eftersom de var meningslösa. Jag vet inte hur mycket människor påverkades i det avseendet på en sluten institution. Jag vet att de översvämmades och inte kunde försvara sig mot övergrepp, i varierande grad, som jag med säkerhet vet fanns där. I en sådan tragisk situation borde de ha skydd — vi… Ingen natt var säker. Ingenting hände på jouren, genom allt. Sjuksköterskorna sov och brydde sig inte om vad som hände här. De visste att det fanns många friska människor här, men de ansågs vara officiellt sjuka, så de var okända, eftersom världen inte skulle tro på dem… De skulle tro på dem, skaparna av detta sjuka system.

Jag ville visa de många medvetandetillstånden hos drogpåverkade människor som isoleras, till och med fängslas på slutna avdelningar av olika skäl, till exempel att deras familjer inte tolererar deras identitet. I boken skriker jag, jag använder vulgariteter. Det är ändå inte mycket, denna direkthet mot vårdstandarden på vissa institutioner. Jag pekar inte ut någon specifik, jag visar på problemets allmängiltighet och på mänskliga problem, inklusive övergrepp, som kan ske var som helst… Låt oss för ett ögonblick, medan vi läser boken, glömma att huvudpersonen ligger på sjukhus… Låt oss lyssna med henne på pedagogens kontor när skolflickorna berättar hur de blev våldtagna. Låt oss trötta ut oss, låt oss lyssna exakt på den oskyldiges röst och bristen på reaktion från dem omkring oss som är döva, som är stumma, som inte reagerar för att de vill… För, som det visar sig — det är så det kan vara.

Det är en bok, den bygger till överväldigande del på fakta, som ibland bara hänger ihop som en helhet från olika situationer. Författaren befann sig på ett sådant sjukhus eftersom hon ville skriva ett reportage. Hon skrev prosa, trots den något dagboksliknande karaktären, trots fakta. Ibland frigjorde hon sig och gick med sina tankar in i världen (i princip återvände till den), men sådan är den. Denna publikation, liksom litteratur, kan inte läsas som en redogörelse för en vistelse. Den är en skapelse, den behöver inte förklara någonting, inte visa början och slutet, även om det finns surrogat av det i boken, för att visa hur livet kan bryta samman efter en sådan upplevelse, extrem för psyket. Jag tänker inte heller avslöja exakt hur det kommer sig, trots läsarnas önskemål, att en person skriver in sig på en avdelning och inte kan lämna den. För mitt syfte är att visa olika människors situation — kanske blev han galen där, blev sjuk. Kanske borde han ha brutits ner, tvingats att inte beskriva allt… Eftersom författaren, det vill säga jag, hamnade där under en längre tid som publicist och det var i åtanke. Planen avslöjades och helvetet började. Jag anklagar inte mannen, läkarna, sjuksköterskorna, institutionerna, för det finns många fantastiska människor, specialister och välfungerande lagar och olika enheter. Men jag vill ändå visa vad som händer med människor när vissa känner att de är herrar över andras liv, har total makt över dem, bestämmer deras nästa dag, deras framtid, till och med om de har en chans att överleva eller hänga kvar innan nästa gryning — det var så det var… Perfekt likgiltighet. Det borde kallas så. Men låt oss reducera allt till litteratur och skapa fakta (det är så jag hanterar mitt medvetande i denna bok, så att det inte kan vara en förebråelse mot någon, jag extraherar fakta från all verklighet), det är så jag officiellt behandlar ämnet, inte för att stigmatisera någon, något yrke. Det är bara det att sådana här incidenter inträffar, men det betyder inte att alla institutioner är sådana. Jag är fast besluten att vara vaksam, men inte att minska eller undergräva förtroendet för enheter som förtjänar det, som kan vara empatiska, ge hjälp, lösa svåra situationer (endast förövare av våld, övergrepp, kan känna sig drabbade). Det är inte möjligt att få dem att känna sig missgynnade, eftersom målet också är att sträva efter en mer rättvis värld. Så jag klär alla händelser i en mantel av litteratur, antydningar och förvandlingar, för att — som jag betonar — visa de universella, supra-territoriella problemen med den mänskliga andens tillstånd, och inte nödvändigtvis hos patienterna på ett psykiatriskt sjukhus, utan hos de människor som vårdar dem. Det behöver inte vara en läkare, för det kan lika gärna vara en medlem av den närmaste familjen.

Medicin är elitistiskt. Det råder brist på psykiatriska läkare. Här kan absolut vad som helst hända med en psykiater. Jag ångrar det inte, men händelsen tog hårt på min hälsa. Situationen var komplicerad och jag kunde inte lämna sjukhuset. Det är arrangemangen, det är relationerna, det är hierarkierna, det är exponeringen, det är försöket att inaktivera, det är min rynka, jag kommer egentligen inte att säga eller skriva något mer, eftersom det inte är en bok om mig, men jag uttrycker genom mig själv en mycket svår, otillgänglig verklighet… Jag tycker att publikationen har gått några steg framåt och skiljer sig från litteratur av denna typ. Här skildrades ett existentiellt drama som trängde in i mig. Jag kände tillståndet hos en människa som drivits in i desensibiliseringens trånga korridorer. Detta är inte förhållanden för en människa. Jag avlägsnade mina tankar från det som fanns där och sjönk sedan in i mig själv, men irrationalitet av detta slag är sanningen i en bok om en plats som man har upplevt; man visade mig mentala tillstånd, inklusive att vara långt från institutionen, trots att jag var fångad i den. Det var också outhärdligt för mig (att lyssna på patienterna), liksom det var för läsarna att läsa medvetandeströmmar som uttrycker människans totala förslavning, inte bara genom sjukdom, utan särskilt genom fängelsevistelse och det våld som utövas, patienter mot patienter och personal mot avdelningar.

Välkommen till den slutna avdelningen, jag kom hit för att kämpa för mänskliga rättigheter, för en bättre vårdkvalitet för de mest utsatta, jag ville motarbeta alla problem, den största medicinen och dess användning för att bekämpa… Om du hittar en gnutta hopp för dig själv här, har du vunnit.

Så budskapet är kort och mycket svårt att ta till sig… Det finns förtryckande institutioner i samhället som åtminstone tjänar till att utrota skillnader och enastående sinnen, att mildra dem, att hindra förändring… Vad ska vi göra med de överlevande på 2000-talet? Hur kan man hjälpa dem att komma tillbaka till livet efter det extrema traumat i deras läger? Jag skriver detta medan jag har chansen. Livet har visat mig att det är möjligt att inte återvända… att inte få chansen att stå upp mot ondskan, och jag anser att det är min mänskliga plikt att göra det.

Psykiatern skrattar mig i ansiktet, till en man som alla andra, att han har total makt bara över mannen. Jag svarar i evigheter: „Glädjen i att skriva. Möjligheten till fortlevnad. Den dödliga handens hämnd”. Det finns ingen större makt över själen än poesin! En sådan person bör stigmatiseras, men detta var individer från en viss plats och man kan inte stryka yrken och hela inrättningar medhårs av sådana händelser, som, vilket jag betonar, kan inträffa bland personer som representerar olika yrken. För att inte stigmatisera det jag påpekar — läs publikationen enligt dess genre — prosa, en roman, genomsyrad av brutalitet och de mörka bildernas poetik, men ibland vackra i sin livfullhet, förgänglighet, förlust och slutligen galenskap. Jag har tagit ner dagboken till denna nivå, bara för att göra den mer universell och visa relationer i världen i allmänhet. Tidigare patienter är trots allt också läkare, de är föräldrar, någons barn. Läkare, och de värsta har ibland mänskliga ansikten, utför många sociala funktioner (ss-män lyckades till och med vara goda mot sina familjer — vi bör alltid vara vaksamma redan, och man kan inte se otillräcklighet i ett så brett budskap, men omsorg, en stark önskan att skydda de utsatta). Jag vill visa samhället, kollektivet, så att vi inte ens när vi läser publikationen behöver tänka att vi befinner oss på ett sjukhus. Det handlade om att visa något mer. Allt jag beskriver händer helt enkelt i samhället och det handlar om människor, alla, det är så vi är när vi tar av oss våra masker och slutar vara kraftfulla … Vi slåss med varandra, vi hoppar på varandra, men vi lyckas också vara mycket mänskliga, trots vår tragedi, begränsad av plats, situationer, sinnestillstånd och moral. Jag visar att det inte finns hundra procent ondska och hundra procent godhet i människor. Detta är kanske en av de svåraste, men ändå bästa lärdomarna i livet. …

Låt himmelens vilja ske,

det måste man alltid räkna med —

En av patienterna på det psykiatriska sjukhuset

Historien om hur en mans själ våldtas på en psykiatrisk klinik…

Du kan få dina byxor neddragna mitt i korridoren. Du kan bli avklädd naken inför patienter och få en blöja på dig — välkommen till den psykiatriska avdelningen.

Vet du hur det känns när de våldtar din själ under din första natt på en psykiatrisk avdelning? Och sedan måste man hela tiden se patienterna våldta sig själva, den starka svaga, livets klassiska poesi… Psykiatrins jävla existens är ändå ett för stort ord för det. Men jag befann mig fortfarande i mitten. Jag försökte hålla mig flytande i skiten, att kämpa för mig själv, det vill säga att undkomma vanärandet av någon värdighet som fortfarande fanns kvar. Och jag gav mig ut i skiten ensam. Ånger är en självklarhet. Men alla vill förbli sig själva. Vem då? Helt enkelt en människa av kött och blod som förtjänar vanlig respekt för att han är som han är, och det borde räcka.

Alla brydde sig inte ett skit om vem som skulle hängas idag. Vem de kommer att föra tillbaka i en tvångströja. Vilken sorts mamma kommer att hamna på avdelningen, som gick som Magda framför henne, med tomma fickor, utan försörjning. Hon gick hungrig, ensam, gick och gick, utan att veta vart, vandrade genom gatorna, vandrade för att komma vidare. Hon var på väg till sin son… jag var på väg till universitetet. Hon plockades upp på vägen av ambulansen. Visste du att människor ofta plockas upp inte bara från vägen till barnet, utan också från kyrkor, från böner? Vilket tar för lång tid, ungefär tre dagar … Du böjer dig för den korsfästa världen, till vilken den verkliga världen har vänt sin röv upp och ner, det finns redan för mycket hopplöshet, svåra ämnen, vi är helt enkelt vana vid abnormitet. Den här berättelsen är för dig att höra exakt, att se genom någon annans ögon, som du inte kan på egen hand. För dig att acceptera varje person tillbaka, förlamad av ett sjukhus som är tänkt att läka, att hjälpa, inte att döda själen, inte att förslava.

Vi var som döda människor. Ingen kunde höra oss. Och människor våldtogs här bland andra patienter av dem. Människor som var fastspända. Fastkedjade vid sina sängar. De stack tjocka nålar i våra vener… Ingen såg det. Ensamheten hade nått ett tillstånd av perfektion. Den hade nått sin zenit.

Det är kallt här inne, stanken är här inne, allt är utspritt överallt, inga loppor än, några löss, bara lycka en millimeter bort — fan, nej, inte den jämförelsen, inte här inne, i total skit. Bara ingenting inpackat i allting. Här finns ingenting, absolut inget liv i vanlig form, bara konstgjorda former, i fönstren torkar de vältaliga trasorna som är fångarnas kläder, pfu… Patienter. Och här är vi inte ens där, fastän vi är, som föremål som skall arrangeras om — döda för världen, vissa i månader, andra i åratal. Ger kadrer för poetiskt… Vi dog och vi dog. Vissa dog bara symboliskt, vi var utvalda, andra dog på riktigt. De hängde sig i badrummet, även om man måste bada med dörren på glänt, så är det mänskliga intresset, den formella, den informella perfekta försoningen med döden för de sjuka och de friska, allt på en och samma plats.

Den första dagen efter utskrivningen från det psykiatriska sjukhuset drack Marta sin medicin med vodka och högg sig själv i magen för säkerhets skull. Hon dog hemma innan någon hann ringa efter ambulans. Allt detta skulle vara trevligt, som om detta vore litteratur, men detta är fakta från bortglömda hålor nära Krakow (ja, vackra och mörka periferier, kanske som din själ). Kanske är denna skiva det enda sättet att rädda dessa händelser och vad som hände med oss, hände. Jag tror att vem som helst bryr sig, någonstans, i den större världen, som vill höra rösten från de sårade och de avklädda (att det finns en verklighet för vilken allt detta är relevant, avskyvärt, betyder och betyder något). Av allt bokstavligen. Men varför? Om du går djupare in i texten kommer du att få reda på det. Den här berättelsen har en tid och en plats, vilket gör den till en helt annan berättelse än alla andra. När allt kommer omkring har du aldrig träffat dessa karaktärer och jag skriver detta eftersom många du aldrig får chansen att träffa igen. De gav inte sig själva en chans att överleva som Martha. De var ofta bara 16, 17 år gamla.

Det är juli 2014. Jag bestämmer mig för att komma hit för första gången. Jag överlever inte en dag på en avdelning för människor som alla för länge sedan har förklarat som mestadels förlorade, oåterkalleliga, bortglömda och jag måste stanna här, vänta tills i morgon på att en pseudodoktor ska skriva ut mig från det psykiatriska sjukhuset, vilket bara sker eftersom jag lyckades kontakta patientombudsmannen per telefon (trots att telefonen rycktes ur mina händer av sköterskorna). Vid ett annat tillfälle lyckades jag överleva längre och blev sjuk på avdelningen, men det kommer mer om det. Resultatet blev i alla fall att jag hamnade i en fälla utan någon utväg. Jag gjorde detta av egen vilja. Det var det värsta beslutet i mitt liv, den runda handlingen var omöjlig första gången, och nästa försök visade sig vara nästan dödligt. Varje ögonblick var outhärdligt i den där bunkern. Jag började få vanföreställningar om att jag satt i fängelse. Jag höll bokstavligen på att bli galen och gick från en vägg till en annan. Till slut fick jag överraskande vanföreställningar om att jag befann mig i ett dödsläger och att det pågick ett nytt krig, det var ett fruktansvärt lidande för sinnet hos en förslavad kropp. Det verkade som om detta inte var värt det planerade reportaget, men jag antar att jag hade fel. Jag var 24 år gammal… Jag höll tyst om det hela under en lång tid. Jag hade vuxit upp med etiketten. Sådana människor är förlorade för världen. Fast kanske mindre och mindre. Jag vet att det låter enkelt, men det är så det ska vara. Skit. Fakta. Stanken. Fattigdomen på sjukhuset. Patienten som ett sätt att överleva, eller den värsta dimensionen av den mänskliga cellen — den mest drastiska formen av ett psykiatriskt övergivenhetsläger. Det är vad den här berättelsen kommer att handla om, så olik de tidigare.

— Fan, vilken meningslöshet av meningslöshet här, jag välkomnar dig så varmt jag kan. — Sa en dämpad man som hade rakat huvudet till kalufs och gungade på de tjocka fönsterbågarna och spottade genom dem på folk, men han träffade inte från en sådan höjd att de inte ens märkte honom. Han var i 30-årsåldern, klädd i slitna jeans och en t-shirt i säckväv med tunna axelband — han verkade inte ha något annat än respekt för lokalbefolkningen:

— Om jag hade gjort det skulle jag ha bjudit dem på något också, men alla avdelningarnas tomter har svept bort mig — de måste ha fått en bra användning av det, tjuvar! De städade upp allt! Jag sitter som en apa i gallret och väntar på friheten. En avrättning har kommit över mig! Ett blodigt korståg!

Fan, vilken poesi, jag står inte ut med en jämförelse i skit. Här är allt befriat från illusioner, patos, jämförelser. Allt är avskalat. Skit är grandiost, en delad, kollektiv upplevelse av dynga. Ett enkelt knull låter majestätiskt. Fan, jag är lärare. Det här är det enda stället där jag kan knulla så mycket. Jag har blivit exponerad, bokstavligen, vänta på läsaren så får du veta mer om det. Fuck är den bästa poesin här. Man har knappt sett en dag på ett sånt här ställe. Det handlar inte om den vanliga avdelningen, lyxen, det handlar om sådan cockamamie… Sådan tills är knapp. Jag inbjuder dig att delta i berättelsen… Jag ska erkänna för dig från början, som du fortfarande är, att jävla är verkligen ren poesi, att en person efter en sådan sak fortfarande är kapabel till något, att uppleva något. Det är ett positivt symptom. Du kan dra dig tillbaka, jag hade inte chansen längre…

Jag kom till avdelningen eftersom det här sjukhuset har ett fruktansvärt rykte. Människor kollapsade under för mycket medicinering och dog. Allt är höljt i dunkel, hemligt, förvandlat till en legend. Sjukhuset är skrämmande, det har en sådan svart legend. Information kan inte föras vidare härifrån. Inget mer uppmuntrande för en post-debut, som gör sig redo för sitt livs reportage (jag skulle också ha gått ut i krig, men det förstörde mig tillräckligt), men som jag nämnde har det gått lång tid innan jag kan prata alls, att jag har varit på en sådan plats som liknar apokalypsen för människor på jorden. Det här stället var värre än jag hade kunnat föreställa mig. De säger att det bara är läkning här. Men det är inte så. Jag försäkrar dig, du kommer att gå in i denna underjordiska värld med mig nu, detta helvete, du kommer att bli förvånad över berättelsen. Dina drömmar kommer att vara annorlunda. Någon sanningens mask kommer att bita dig också. Det är detta som är idéernas värld, att den inte existerar… Ju enklare det är, desto bättre. Det finns en plats för poesi någon annanstans, men här är den en synd, precis som alla förhoppningar. Det är bara ytterligare en falskhet som skadar, smärtar, plågar. Att se det för vad det är är den enda svarta tröst som du kan hantera.

De visste vem jag var. Min mamma berättade för dem att jag skrev och publicerade mig. De gav mig ett intyg att skriva under på att jag inte kunde beskriva dem. Jag kunde inte ta något därifrån, till och med mig själv var svårt.

En patient med en avhuggen fot kom fram till mig i början när jag höll på att knyta skosnörena på mina marinblå gymnastikskor (de var på modet, jag tycktes ha återupptäckt dem, estetiken hängde fortfarande kvar, och sedan visade det sig att allt var uppenbart). Jag tittade långsamt upp från golvet och såg en man i rullstol framför mig, en äldre man med grått skägg och stora rynkor i kinderna. Han hälsade girigt på mig, som om han var hungrig på att prata:

— Andrew, jag heter Andrew, jag har varit här i 20 år. — Som om han ville imponera på mig med denna bekännelse från bryggan.

— Kaśka.

— Är det så mycket? — Han verkade besviken. Jag skulle ju vara den enda attraktionen här, en nyhet, en frisk fläkt som han inte hade sett på två decennier.

— Och vad mer? Vad gör du här så länge? Jag ska ta mig härifrån. — Andrew blev animerad, började gestikulera, och jag blev omedelbart illamående av hopplösheten på avdelningen, som slog mig i huvudet från alla vinklar som en hälsning.

— Min fru låste in mig för att jag drack. Rättsligt. Här bevakar de allt du gör. De antecknar allt. När du väl är här, stannar du. Du kan inte ta dig ut. Jag känner det väl. Jag förlikar mig med min situation. — Jag går därifrån och stöter på en patient som går som i sömnen. Det är som om han går i en dröm, men jag vet inte varför, var, för på en avdelning som denna finns det inget syfte. Det är en ren form av liv utan syfte, det är outhärdligt. Livets mening är dess syfte, dess väg, dess passage.

— Skriver du? — mumlade han, alldeles blek, mager, i överdimensionerade pyjamasar.

Dessa snabba associationer… Kanske är det olämpligt, men när ingenting händer händer det snabbt (i huvudet; att stanna upp, att fastna i livet är att möta sitt eget sinne — alla kan vara outhärdliga, särskilt en som är urholkad av det existentiella helvete som pågick i oss varje dag på avdelningen; vi såg inte skillnaden mellan de två, vi kände inte tidens gång, den upphörde att existera). Allt handlade om snabb perception — i betydelsen av det otillräckliga ordet „associationer”, det så kallade första intrycket av en person (man blir bara galen av att vara inlåst). Detta var den första vålnad jag såg. Den utmattade poetens själ (som aldrig kommer att existera eftersom den inte har någon styrka att leva) tills den utmärglade sig själv började leva runt den korsfästa kroppen.

— Ja, jag skriver. Jag ser att nyheten sprids snabbt i församlingen. — svarade jag trött.

— Dikter?

— Ja, dikter bland annat. — Jag satte mig på trappan som ett tecken på uppror och missnöje med min sjukhusvistelse, särade på benen som om jag var på semester, vid havet, allt drev bort från mig. Som ett hjälplöst barn — fan, jag är pedagog! Läkarna korsade mig som en hälsosam tröskel av hopp, så att jag inte skulle röras. Inte lätt att brottas med. Inte ett lätt mål. Jag såg ofrivilligt deras skrev… Spetsiga eller vanliga trosor, med stora, färgglada blommor, från den lokala basaren. Skamlöst. De brydde sig inte ett skit om vad jag tyckte om dem, deras arslen flög högt över mig (jag hade ju blivit ohörbar för världen, jag hade blivit en röst utan anledning, på ett ögonblick, igår var jag fortfarande någon på redaktionen, chefredaktör för den första litterära och konstnärliga kvartalstidskriften i Polen — folk slog på mig för att existera). Som dessa färgglada, ofta bleka flaggor.

— Du vet, jag är på bättringsvägen. Jag skrev en dikt som du kan se, varför publicerar du den inte? — Han kastade ut den med svårighet, som det visade sig, 26-årige Bartek, som tar stora doser medicin. Dikten handlade om att han tillfrisknade, att han blev botad från sina vanföreställningar, att han redan kände igen verkligheten.

Jag är 24 år gammal och studerar pedagogik på avancerad nivå… — Jag satt på stentrappan och tittade på tjänstgöringsplatsen. Läkarna och sjuksköterskorna hade trevligt, skämtade, skrattade och mumsade på vattenmeloner, choklad etc., kramade varandra som under Gestapos bästa dagar (jag sa till mig själv att det var krig, att jag hade lurat mitt sinne, att jag ville åka till Auschwitz aktivt igen, att gå till kammaren och att detta lidande skulle ta slut på ett ögonblick). De irriterades av min närvaro, av mina skärpta, registrerande sinnen (som snabbt måste skakas om), men jag kunde inte läggas i tvångströja, som de gjorde med andra inlåsta patienter (åh inte ännu!) som inte hade någon vilja i sig, som Bartek (men de visste att tiden skulle göra sitt arbete här och med mig). Han såg ut som en ghoul. Allt som saknas är operan. Om han gick ut här på gatorna skulle han skrämma folk. De skulle förmodligen fråga vad någon hade gjort med honom, det var för gripande även för dagens ensamma publik. Och man hamnar i en tvångströja för precis vad som helst, som att ramma en passage med sig själv eller ständigt vandra i en korridor, det är entydigt, det finns inget utrymme för överlevnad här. Vad ska man göra, det finns ju inget syfte här, tiden går för att gå. Korridorerna är smala, trånga, smutsiga som allt annat på den här platsen. Ett självmordsepos.

— Sedan när har du skrivit?

— Under en lång tid.

— Kan du berätta för oss om det? — Jag tänkte och sa:

— Förgäves, långsträckt och dyster maya (jag har fått stämningen). Jag är här ett tag, jag går, bara doktorn kommer att dyka upp.

Jag var otålig, jag kände mig som chokladasken från tullstationen som skakades. Jag ville bara komma ut ur lådan. Det lilla slutna utrymmet höll på att ta ifrån mig mitt förstånd i en drastiskt snabb takt. De blev skakiga inom en dag.

— Du kommer inte ut.

— Precis som du? — Jag trodde inte på honom. Mitt öde var dock inte hans öde. Jag var vid en helt annan punkt än han. Jag lät mig inte trängas in i ett hörn.

— Precis som jag. — Han nickade till Bartek och lade sitt huvud som om det var gjort av marmor på hans bräckliga bröst, bara för att omedelbart resa sig, som om han samlade sin kvarvarande styrka, som en skadad fågel som flyger i ett tillstånd där vingarna slitits från dess axlar. Vilket var mycket svagt… Styrka, eller snarare bristen på den. Det är här som varje sinne ställer till det för dig separat.

— Berätta om dig själv, varför sitter du här och låter dig bli behandlad så här? Du är medvetslös på grund av drogerna. — Det föreföll mig som om naturen hade skapat honom med ett alltför tungt huvud och en alltför bräcklig kropp. Han är en sann poet, som manifesterar sårbarhet med sitt liv och ändå dör i processen.

— Och de har inte gett dig något ännu?

— Ingenting.

— De tittar på dig. Här tittar de på allt, även hur du skiter. Om du tar ett snett steg har de redan en anledning att säga att du inte är lovande. Du är alltid ett misslyckande för dem, och om du diskuterar det ökar de bara din medicinering. Jag tar en hel handfull. Sedan känner jag inte för att göra någonting längre. Jag känner för att sova hela tiden. Jag har sovit mig igenom några av de bästa åren i mitt liv.

Han verkade så liten, Bartlett, en pojke som kunde bli slagen utan ens en gråtande reaktion, sjaskig. Han visade upp all skönhet hos en man, en eteriskhet som dessa våldtäktsmän inte hade. Det fanns ingen balans här. Vissa tillåts allt, andra absolut ingenting. Till och med att röra sig är förbjudet för dem, de slösar utrymme med varandra. Hon är de starka, som har makten att våldta allt (den medicinska personalen våldtar mentalt, mobbar, de är som övervakare av helvetet) och är stolta över det.

— Och det är så här du tillbringar dina dagar? — Han bekräftade igen i samma stil, som ett eko av mig:

— Och det är så jag tillbringar mina dagar. — Med oro frågade jag:

— Att vandra genom korridoren och sova, hur lång tid tar det?

— Under en mycket lång tid. Efter skolan hamnade jag på avdelningen. Jag ställde mig i fönstret och skrek att jag skulle ta livet av mig. — Han sa det så likgiltigt, som om historien inte berörde någon. Människor har fler upplevelser när de läser en romance. En perfekt uppvaktning.

— Menar du allvar?

— Jag vet inte, jag tänkte på många saker. Jag oroade mig för allt, hur jag uppfattades. Jag ville hela tiden göra mig ett namn i samhället. Klassiskt. Det fungerade inte. Jag tillbringade mycket tid ensam, jag började skära mig själv. Jag mådde bättre ett tag, men sedan mådde jag väldigt dåligt igen. Jag mådde väldigt dåligt om mig själv, inom mig själv. De här tankarna… De började bli komplicerade som spiraler. Som spiraler… Jag har inte använt sådana ord på länge. Jag var förvånad över att jag kunde tänka. Dessa droger dödar känslor, och jag vet att det finns hela lager av känslor ackumulerade i mig. Jag har många känslor för världen, för människor. Jag hade en flickvän. Jag visade henne ett nytt spel på datorn själv, hon chattade med en spelare från Warszawa. Jag trodde inte att hon skulle gå till honom, i mörkret, och lämna mig. Jag gav henne allt jag kunde. Istället för att slå skiten ur den där killen tänkte jag bara på att få kläm på det. — Han lade huvudet på bröstet igen, som om han var på väg att dö. Som om denna poesi, tfu… Livet för en poet, en ängel på jorden var tänkt att vara så. För någon efter något… Han fortsatte efter ett tag och tvingade sig själv att reagera på det nya som var jag:

— Jag var intresserad av ditt skrivande. Jag trodde att det var ett slags fönster för mig, ett nytt hopp, att jag skulle hitta tillbaka till mig själv, världen, människor, återvända. Jag vill skriva dikter och läsa upp dem på gruppens terapimöte. Jag ska visa dem att jag håller på att återhämta mig! Kommer du att göra det?

— Jag ska ingenstans, jag ska härifrån och jag ska publicera din dikt. — Jag publicerade den inte. Jag kunde inte längre beröra hans värld alltför ömsint. Samtidigt kändes det som om jag kommunicerade med en sten. En grav som döljer en levande kropp. Det var för svårt för mig. Han var lika svårfångad för mig som en dröm. Bartek… Världens dolda skamfläck, varför dödade och fängslade han en ängel i världens källare? Skönhet raserar, slaktar, ömhet skadar dem som är mest berövade den.

— Jag hörde att du redigerade en tidning. — Han skrek till mig, ur sin sömn så att säga. Berusad hela tiden. Ständigt i för stora doser. Samtidigt var han precis bredvid mig, som en själ på min axel, som kunde dö av blotta viskningen av ett talat ord. Han kvittrade åt mig. Han blinkade åt mig. Han flög omkring som en fjäril. Han letade efter en utväg, som inte fanns där för honom. Han hade ingen styrka. Han var bräcklig. Detta är den mest slående bilden av en man som inte ens har mental utan fysisk styrka att överleva. Han måste matas med droger. Stora handfullar av en kemikalie som dödar honom dubbelt, men han vill innerst inne inte leva, inte så här, inte här, inte i den här världen, därför på sjukhus. Helvetet är hans tillflyktsort. Han visade intresse för andra, och samtidigt ville han till avgrunden.

— Jag är redaktör för en kvartalsvis utkommande litteratur-och konsttidskrift, „Metaphor”. Jag kommer att beskriva allt.

— De kommer att få ner dig. — Jag gick lugnt och stilla in i avdelningens djup. Jag såg det rum jag hade blivit tilldelad. På sängen satt en flicka som höll på att förlora synen.

— Ny? — frågade hon.

— Ny. — Jag svarade automatiskt.

— Jag kan inte se dig, men jag kan höra att det inte är Greta.

— Greta? — frågade jag och tittade på den tredje sängen, där det låg utslängda färgade tidningar.

frågade jag automatiskt.

— Greta är Grazyna. Hon bor med mig. Du kan höra henne röra sig på avstånd. Hon tynger ner sig själv lite. Det är bara medicin. Vi har varit här länge.

— Hur länge? — Jag spanade runt. Jag började bli involverad.

— Jag minns inget. Jag höll på att förlora synen, min familj tog mig hit, de ville inte ta hand om mig. Jag grät hela tiden, jag fick ett nervöst sammanbrott. Vad är det för fel på dig?

— Jag? — frågade jag förvånat. Sedan kom Greta in som jag hade förväntat mig, en kvinna av stor storlek. Hon kom fram till mig, mycket nära, jag kunde känna hennes andedräkt i mitt ansikte. Med hög röst frågade hon:

— Vad gör du här?

— Det är jag.

— Gör du mig till åtlöje? Jag frågar vad du gör här!

— Ja, men jag ska ut i morgon och vänta på doktorn.

— Inte så snabbt, varje patient är en bristvara och sjukhuset håller på att kollapsa. Tror du att du går in här och bara går ut? Du har läppstift, måla dina kinder. Du är blek! (När det gäller urval, vem som ska leva, styrkan att arbeta). Hur krokiga dina lakan är är också ett allvarligt problem, och på gruppmöten säger du att du mår bra, så lite som möjligt, du öppnar dig inte, du anförtror dig inte. Jag har barn, jag måste ut härifrån. Chefen fick in mig här, din jävel. Missfoster! Min pappa brukade våldta mig. Han ryckte runt mig, ströp mig, ja. — Hon började demonstrera det på mig. Jag låg på sängen, hon var ovanpå mig (så plötsligt, bildruta för bildruta, kände jag hennes ofrihet), hon ströp mig. Hon betedde sig som om hon såg sin förövare i mig. Ja, åt helvete med någon djävul jag inte är, som ofta ses av de sjuka, eller Kristus, eller bara är helt frisk (detta är det värsta här, att överleva, lite illusion är bra, det introducerar en festlig atmosfär under de grå dagarna utan skillnader).

— Du kommer att dö som en hora! — Jag kunde inte hämta andan, vilka armar hon hade, feta som bläckfiskens tentakler. En mager sjuksköterska kom in och drog bort den uttråkade Greta från mig. Då talade flickan där och sa att eftersom jag var i rummet såg hon mycket värre, att det kom ett starkt ljus från mig. Hon var vänd mot lyktstolpen. Det var redan kväll. Sköterskan suckade och smällde igen dörren. De har fan inga ord för människor, för att de är sjuka, för att de är ensamma. Och du måste stava det för det uppenbara. Medan jag tyst knäböjde där kom en sköterska in, tittade vaksamt på mig och prickade den förlorande flickans ögon. Den tänkande människan är ett hot här som överallt.

Jag frågade henne vad hon hette — hon svarade:

— Håll dig borta från mig, jag är rädd för dig! Jag kan inte se någonting alls längre… (hon torkade snabbt sina ögon från stora tårar). Det är på grund av dig! — Jag förklarade problemet för henne (hon var så genuin att jag kände mig skyldig till trovärdigheten i hennes övertygande ord, som hon trodde på med hela sitt väsen). Hon frågade om jag skulle leta efter någon stiftelse som kunde ta hand om henne. Jag sade att jag skulle gå ut i morgon och jag skulle göra det, men redan var mitt allt som kallar sig mänskligt på väg att svimma. Hon lugnade sig ändå. Hon somnade fridfullt. Det visade sig att varje kontakt med yttervärlden var ett efterlängtat hopp. Allt är bra. Även om det är ogrundat. Ändå var det ingen som intresserade sig för henne, hon ansågs ha blivit omhändertagen på ett sjukhus… jävla proffs. Medicin kan vara ett helvete. Som under Förintelsen. Nej, hon kan inte glömma det längre. Man måste alltid vara vaksam redan och borde ha varit det tidigare. Som om det var — vi skulle inte ha dömts till det…

Natten var svår. På kvällen började sjuksköterskan byta om mig till randiga pyjamasar med våld så att jag skulle passa in i systemet (det fanns inga för kvinnor). Jag fick en chock. Den natten förändrade allt. Jag var redan helt övertygad om att jag befann mig i ett koncentrationsläger precis som min farfar. Under min första vistelse trodde jag att det här var Auschwitz. Gallerna på fönstren, kläderna som „fångarna” tvättade under kranen. Det finns ingen tvättmaskin här.

Det var ett fönster öppet på natten, jag var andfådd och mitt ansikte svullnade upp. När sköterskan gick sin rond (en, för min natt på avdelningen) bad jag henne om smärtstillande. Hon gav mig medicin för att lugna ner mig. Det var här du slutade vara människa. Du har ingen röst. Värre än en fisk. Någon som kämpar för fiskars rättigheter på riktigt, med övertygelse, känner till detaljerna i deras öde… Alla sådana högsäkerhetssjukhus är ett helvete, förtjänar att kallas ett fullskaligt helvete, lika för kropp, själ, sinnen och sinne.

Jag kunde höra städarna städa trapphuset där jag hade förlitat mig på under dagen i protest (så mycket kunde jag göra här). De slängde sina moppar mot hinkarna hela tiden. Jag gick upp. Klockan var fyra. Jag väckte ofrivilligt den unga sjuksköterskan som var i tjänst. Hon sa halvt omedvetet att hon skulle undersöka mig. Hon satte mig på en hård stol utan räcke (en sådan typisk pall från botten av den tidigare eran), det fanns en låg glödlampa ovanför mig, det brann inte bara i mina ögon utan hela mitt huvud — jag undrade om hon visste vad hon gjorde eller kanske hon fortfarande drömde eftersom hon såg ut så där (hon var den unga på avdelningen som fortfarande var bekymrad över något). Sköterskan tittade noga på min kropp och frågade om jag höll på att skära mig — hon rullade tillbaka mina ärmar och började dra av mig skjortan, jag frös. Jag sa att det var ärr från sport. Redan vid inskrivningen frågade läkaren om jag tidigare hade gjort självmordsförsök. Han såg ärret på min handled och du har inte längre någon förklaring. Ingen sport för dem, inga skador, även om de ger dig i ämnet att fylla i ett frågeformulär vid inskrivning, men de bryr sig inte ett skit om vad du skriver där, en sådan formalitet, en förställning, trots allt är du mental, du blir helt opålitlig. Du är bara — en individ med psykisk sjukdom. Du dyker upp på den här platsen, det bevisar redan din galenskap. Ingen vid sina sinnens fulla bruk går till en plats som påminner dem om ett koncentrationsläger. Fan, jag bekräftar. Något måste verkligen ha gått fel i mitt huvud. Dessa studier i pedagogik. Detta hyckleri av falska mentorer. Det är för ditt gemensamma bästa, och skiten de bär på. Det är bättre att föreläsa om fakta på det här sättet, det skadar världen mindre, verkligheten, människorna, när de tar av sig sina masker är det bättre, även om fulheten sticker upp sitt huvud. Jag ville se hur världen verkligen såg ut och jag var tvungen att frysa. Det är svårt att bli stark på metaforer efter något sådant här. Ett rent budskap. På ett psykiatriskt sjukhus är alla sig själva. Man bryr sig inte längre om vad någon tycker, för de tycker det värsta.

— Jag kan inte komma in. — Sjuksköterskan släpptes in efter ett försök.

— Min hand är helt blåslagen, det gör ont och det här ljuset ovanför mig. Var är jag? Det är ett smutsigt rum, som någon slags bunker. Det är fortfarande natt. Vad är det som händer?

— En brusten ven, du dricker för lite. Jag skickar dig till en psykolog senare. Är det någon som mobbar dig? — Jag trodde det i stunden och sa det. Hon tog bekännelsen på allvar. Hon förstod inte poängen med situationen. De drog slutsatsen att jag hade vanföreställningar, det var vad de skrev i akten för att inte skada familjen. Psykiatern korrigerade psykologen. Psykologen sa dock att hon inte skulle släppa ut mig härifrån förrän hon hade kontrollerat om någon mobbade mig. Jag tittade in i det öppna fönstret på hennes kontor från första våningen. Det var ett mirakel, solen föll direkt på mitt ansikte, det var inte gallerförsett. Jag var trött efter en natt på avdelningen och lade ner huvudet på skrivbordet. Hon skrattade åt det. Hon sa, som en överbeskyddande mor, att i ett sådant tillstånd skulle hon absolut inte släppa ut mig från sjukhuset. Hon kunde inte bry sig ett skit när hon konfronterades av en taleskvinna som, som en hårdför kvinna, visste vad hon gjorde, var snabb att diagnostisera situationer, även om hon inte hade något att göra med psykologi. Hon förstod inte hur jag hade hamnat här, men bestämde att jag skulle gå. Hon betraktade saken som något slags konstigt misstag, ja sådant händer, man måste komma över det, gå vidare.

Jag visste inte ens att det serverades måltider här. De släppte in mig på avdelningen och jag gick i förväg. Jag såg män som spelade kort (poker — jag påmindes om min barndom när jag spelade mot pojkarna). De bredde ut dem på ett bord där det låg en trasig, smutsig vaxduk med röda och vita rutor (den underprivilegierade tittade på den riktiga vampyren, våldtäktsmannen på huvudavdelningen, som det visade sig senare, den starke, den som inger respekt hos personalen, värst av allt fullt frisk, som en tjur stark, men inte skalad av arbete, bara tar från andra och från systemet — även han hade det bra här, lätta offer, måltavlor, fysiska och psykiska). Jag tänkte, som hemma, under fattigdomens dagar. Men mamma bytte ofta ut vaxduken mot en ny, som luktade nytt, i dämpade blommor (jag gillade inte lukten av det, det är som konstgjord plast, men det gjorde det fräscht, behagligt). Om hon inte var sjuk skulle vaxduken snabbt försämras, och hon skulle ligga i sängen, jag skulle spela fotboll på fältet med mina vänner. Varje dag spelade jag mitt livs match inför tomma läktare, ingen här kunde upptäcka våra talanger. Jag tog hand om henne, men sjukdomen hade sina rättigheter. Hon fängslade sin mor. Ja, alla barn saknar sin mamma. Hennes ömhet. Hennes mildhet. Hennes förståelse. Ja, det är hemskt hur man plötsligt snabbt faller i fåfängans armar, ett svart hål. Det är att låtsas att man vet vad man gör. Sjukdomen har sina egna spelregler. Du dansar som den spelar dig. Detta syns bäst, inte nödvändigtvis inom psykiatrin. Mestadels på universitetet. Bland lärare, pseudolärare. De lär er hur man ska leva, och oftast har de en fördom i huvudet, en fantasi som är lika stor som hela Louvren för svin (jämförelse endast när det gäller storleken och komplexiteten i museets layout).

Jag gick in i badrummet. I mitten låg ett gammalt, stoppat, slitet badkar, från djupet av en svunnen tid (från tiden kring kriget, jag vet, jag studerade historia på UJ, men tappade det på min 20-årsdag plötsligt, utan anledning), fönstret var öppet. Jag såg nerför trappan, utanför sjukvårdarna framför ingången (barmy, så att de skulle ha styrkan att leverera en levande leverans). De rökte cigaretter och tittade rakt in i fönstret från vilket jag tittade ut. Jag kunde inte ta mig in för att använda det gamla badet.

Inte fan hur de ser ut dessutom! Jag var inte likgiltig för allt ännu. Faktum är att jag vid den tiden fortfarande var likgiltig för allt som verkligen låter romantiskt. Därför var det ett stort misstag att vara här. Självdestruktiv. Jag brändes till en varm aska på ett ögonblick. Vinden blåste och jag stod framför badrummet, i en kö av självmordsbenägna människor. De förbannade att jag stod kvar och inte gick in när det var min tur. Först var jag rädd. Sedan var jag tvungen. För att befria mig själv. Den enda möjliga handlingen. Efter det knullade de ut mig härifrån andra gången, som om de inte hade släppt ut mig alls från första början. Jag var tvungen att riskera allt. Det kan man inte, man kan inte leva utan frihet, självbestämmande. Om du fortfarande har styrkan så dö, för det krävs mycket styrka för att göra det (uppmaning till sig själv).

Jag var på avdelningen två gånger. Jag hade styrkan att överleva i några månader för att göra materialet. Och så överskattade jag min styrka igen. Resultatet blev ett stort trauma och självmordsförsök. Efter det var ingenting normalt längre.

De gav oss medicin. Du öppnar munnen, de kontrollerar att det sväljs (främst för dem som kontaktar för att inte kontakta, det är tänkt att hjälpa alla att bära sig själva, och i grund och botten vill personalen ha sinnesfrid, de ger dig sådana doser att du sover som en sten, som i döden). Psykologen sa att jag hade vanföreställningar och patienterna skrattade åt det, att jag trots allt var sjuk. De gick runt mig. De tittade på mig med hemska blickar, som i ett psykologiskt skräckexperiment. De upprepade glatt att jag var precis som de. Till en början behandlade de mig som en person utanför deras värld. Efter pseudodiagnosen trodde de att jag redan skulle stanna här hos dem permanent, i flera år, om inte för alltid. Diagnosen var tvungen att bekräfta din närvaro här och baserades på att vi skulle ses inom tre minuter. Jag tycker dock att det är bra att utveckla. Men som jag skrev, något är fel med dig eftersom du kom hit dessutom ensam. Istället för att gå på universitetet en dag…

Det är omöjligt att engagera sig här. En människas sjukdom bränner ut henne. Läkare vet detta mycket väl. De bryr sig inte om du är sjuk eller frisk, ännu mindre om hur du upprätthåller systemet, de accepterar till och med en tidningsredaktör. De trodde att de skulle skrämma mig, hota mig med lagen. Ja, lagen är ibland till och med på deras sida, på den mörka affärsvärldens sida. Rovdrift. Skit och skitsnack. Sanning, skit, skönhet. Allt kommer tillsammans. Metaforer och att kasta sig ut genom fönstret så fort det öppnas. Varje befrielse är god. Här försvinner all rädsla. Allt är bättre än fångenskap. Förslavning. Avmyndigförklaring. Reducering till ett objekt. Droger får en att verka död. Man upphör att existera. Man ligger i sängen. Patienterna såg ut som maskar som hade sugits ut av spindlar. De gjorde det hela tiden. Det var omöjligt att ta sig upp ur sängen. Varje manifestation av liv var blockerad. Det låg levande lik i sängarna. De svärtade ögonen. Som demoner vars blod hade pumpats ut (demoner smittar varandra med sin demonicitet genom att bita). De påminde mig om döda människor. Bara ibland öppnades deras ögon, men de var så döda att de saknade själ. Medicinen hade dödat den för dem. Den tillät dig att göra vad som helst med dig. I slutändan skiter man på sig och får skäll för det, för att de försatte en i ett sådant tillstånd av allmän värdelöshet.

Gruppterapimöte. Det kommer en replik om hur vi känner oss. Alla är tysta så mycket som möjligt konsekvent, eller säger bra. Bartek spatserar ut som en fågel utan vingar, oförmögen att komma till sin tur, fånig, naiv, god man, känslig. Han reser sig upp, läser vingligt en dikt om sina tillfälliga vanföreställningar, känner igen den verkliga världen — hostar knappt orden från sjukhusets gasfyllda inre. Den unga sjuksköterskan är rörd. Hon har tårar i ögonen. Läkaren tittar på min blåslagna hand. Hon är alldeles röd i ansiktet och utbrister att hon inte kommer att röra mig igen, att hon inte kommer att låta mig tappa blod. Läkaren är tyst. Han frågar var jag kommer ifrån. Jag svarar. Det får dem att tro att jag är dum. Jag trodde att läkaren ställde normala frågor, men inte en psykiater. Hur som helst, än idag har jag en dålig förståelse för situationen. Kanske har de här allt som onormalt.

Greta går till sitt rum och stänger dörren framför mig.

— Fan, fortfarande samma sak, era jävlar. Jag måste ut härifrån. Jag har en liten bebis! — Hon onanerade hela natten. Ljuden hon gjorde gav mig ingen ro, hon genomträngde nattens skenbara tystnad. Jag blev störd av situationen. Hon tittade fräckt på mig under tiden. Samtidigt var det uppenbart att denna situation gav henne tillfredsställelse. Hon hade en tvingad observatör. Det var hennes form av dominans över mig, som uppenbarligen gav henne extra njutning. Jag sa inte ifrån. Detta var den första våldtäkten — psykologisk. Sedan var jag tvungen att bevittna de riktiga. Inga jävla metaforer, lovar jag mig själv. Mänsklighetens absoluta botten. Ett hål som slits ut ur människor. Jag vet, det är obegripligt för dig eftersom du förmodligen inte var här.

— Och vem har satt dig här? — frågade hon. Hon fortsatte vidare:

— Här är din chans, det var en taleskvinna med dig. Förgör den som gjorde det här mot dig. Vem är det? Din mamma? Din mor? Din far? Din mor? Din far? Förgör dem som gjorde detta mot dig så att det inte händer igen, så att de inte sätter dig här igen. Du måste förgöra dem, för de kommer att förgöra dig igen. Människor måste elimineras. Ingen skabbig jävel ska få mig så här igen!

Det var en runda med läkare. En läkare med uppdragna strumpor, mörkgrå, maskulin, knälång, med glest, långt hår, bokstavligen en singel — lyssnade på Greta ett tag, med en passiv, stillastående, permanent mask av ironi och sadistisk glädje i ansiktet, blandat med tillfredsställelsen att se henne vissna och bli galen växter under hennes herravälde (jag hamnade i hennes „vård”, detta var inte att förutspå en utväg).

— Det var min chef som satte mig här. Han laddade upp spionprogram på min dator. Jag måste gå ut till barnen. Och hon är frisk (hon pekade på mig på ett självsäkert sätt). Du håller oss kvar här, släpp ut mig! — Läkaren var på väg ut och jag sa då upprört att jag inte ens hade bindor. Greta sa upprört att jag kunde ha berättat för henne, hon skulle ha gett mig det. Jag dök upp här plötsligt. Jag ville komma in och ut snabbt, göra ett naivt reportage från en stängd plats. De 24 timmarna var som en thrillerfilm, bara förlagd till en dröms marastiska verklighet. Under dessa 24 timmar använde jag inte toaletten en enda gång, jag försökte. Fysiologiska funktioner frös. Det störde dem till och med. De behövde inte problemen.

Läkaren som gick ronden sa inte ett ord. Hon tittade på oss som konstgjorda dockor. En värld av trasiga leksaker, hon gick och jag såg henne aldrig igen. Jag hamnade hos en annan läkare. I utskrivningsbrevet skrev han att jag hade klarat sjukhusvistelsen dåligt. Han beskrev vilken form av terapi jag hade genomgått. Det fanns alla möjliga aktiviteter, jag visste inte ens att de pågick, för det gjorde de faktiskt inte.

Tre år senare…

Jag sa till mig själv att jag aldrig skulle komma tillbaka hit. När jag gick sa en ung sjuksköterska med svarta lockar till mig att om jag inte stoppade cirkusen skulle de ta hit mig med signal. Jag kom ensam igen, nu med ett slagsmål. Någonstans längst ner i mitt psyke kunde jag inte hantera att ha upplevt denna plats, obegriplig i sin politik. Jag gick in på läkarens kontor hastigt, utan att tänka, kastade allt från hans skrivbord och gjorde en affär om den lägerliknande medicinen på detta sjukhus. Ingen ingrep. Ambulanspersonalen tittade förvånat på och sjuksköterskan förstod ingenting. Läkaren gav mig ett papper. Jag skrev in mig själv igen. Jag skrev under — „Gud, född 15 juni 2017”. Corpus Christi, min faktiska födelsedag, inföll på denna dag, men trots allt inte datumet för en framtida ännu-att-födas (eftersom anteckningen visade att jag inte var på avdelningen). Jag lade mig ner på golvet. Sköterskorna kom och tittade på det. På kvällen, när de gav läkemedlen — jag trodde att de lade ner patienterna och jag kastade dem på golvet. Man hörde så mycket om människor som dog på den låsta avdelningen under oförklarliga omständigheter. En äldre, rödhårig sjuksköterska tog av mig byxorna i korridoren och körde in injektionen hårt i min rumpa — blodet forsade ut. Jag frågade om detta var dödshjälp. Vätskan i sprutan var röd. Jag kände mig konstig. Jag gick till sängs. Jag hade vanföreställningar om att jag skulle dö av det hon hade gett mig. Jag mådde sämre och sämre. Det fanns garderober där som i Dachau, som på fotot av min farfar från lägret, från SS-kontoret (det verkar som om de använde det periodvis för administrativt arbete). Jag trodde att jag var i Tyskland. Anhängare gick förbi fönstret och ropade: „Här är Polen”. Av någon anledning kände jag mig som en fiende till moderlandet. Jag skriver om sjukhuset som om det vore ett läger. I Polen! Det kommer kanske att bli en affär av detta, men jag har ingen kontroll över vanföreställningarna, chocken och misstron i detta „Dachau”.

Jag gick runt på avdelningen i morse. Dörren som alltid varit stängd för patienter utanför öppnades plötsligt för ett ögonblick. En ung pojke kom in med en anemisk baby i famnen. Barnet var några månader gammalt. Jag frågade vad han gjorde här.

Koniec darmowego fragmentu książki.

Zachęcamy do zakupu pełnej wersji.